Артуро Перес-Реверте
Кралицата на Юга

Превод от испански: Боряна Дукова, 2003

chitanka.info

На Елмер Мендоса, Хулио Бернал и Сесар Батман Гуемес. За приятелството. За песента.

Пролог

Телефонът звънна и тя разбра, че ще я убият. Знаеше го с такава сигурност, че застина неподвижна, с коса, залепнала по лицето сред парата от топлата вода, капеща по плочките. Зъррр. Не помръдваше, затаила дъх, сякаш неподвижността и тишината можеха да променят това, което вече се бе случило. Зъррр. Беше във ваната, в сапун до кръста, плъзгаше самобръсначката по десния си крак. Голата й кожа настръхна, сякаш току-що бе избликнал кранът на студената вода. Зъррр. От стереоуредбата в спалнята „Лос Тигрес дел Норте“ пееха за Камелия от Тексас. Предателството и контрабандата, пееха те, са несъвместими неща. Винаги се беше страхувала, че подобни песни са лоши предзнаменования, а сега те внезапно се бяха превърнали в тъмна и заплашителна реалност. Гуеро се подиграваше с това, но телефонният звън доказваше, че тя е била права, а той не. Доказваше и още нещо. Зъррр. Остави самобръсначката, излезе бавно от ваната и отиде до спалнята, като оставяше мокри следи. Телефонът беше върху леглото, малък, черен и зловещ. Погледна го, без да го докосва. Зъррр. Беше ужасена. Зъррр. Звукът му се смесваше с думите на песента, сякаш бе част от нея. Защото контрабандистите нищо не прощават, пееха „Лос Тигрес“. Гуеро си беше послужил със същите думи, смеейки се както обикновено, докато я галеше по тила и прокарваше телефона върху полата й. Ако някой път звънне, значи съм мъртъв. Тогава бягай. Колкото можеш, мое мургаво момиче. Бягай и не спирай, защото няма да ме има, за да ти помогна. И ако стигнеш на сигурно място, изпий една текила в моя памет. За добрите мигове, хубавице моя. За добрите мигове. Такъв си беше Гуеро Давила — безотговорен и смелчага. Виртуозният пилот на „Чесна“-та. Приятелите и дон Епифанио Варгас го наричаха Краля на късата писта. Беше способен да вдигне малкия самолет на триста метра, натоварен с пакети „папагал“[1] и „шиле“[2] — чиста стока, и да лети над водата в непрогледни нощи, насам-натам през границата, като избягва радарите на Федералната полиция и ястребите на ДЕА[3]. Беше способен да живее на ръба на бръснача и да изиграва собствените си карти зад гърба на шефовете. Умееше и да губи.

Водата се стичаше по тялото й и образуваше локва в краката й. Телефонът продължаваше да звъни. Знаеше, че не е необходимо да го вдига и да се уверява, че късметът на Гуеро му е изневерил. Звънът й стигаше, за да последва инструкциите му и да побегне. Но не е лесно да приемеш, че едно обикновено „зъррр“ променя толкова неочаквано посоката на живота ти. Тъй че накрая грабна телефона, натисна бутона и чу:

— Очистиха Гуеро, Тереса.

Не позна гласа. Гуеро имаше приятели и някои му бяха верни. Задължени му бяха по законите от времето, когато прекарваха марихуана и пакети фин прах в автомобилни гуми през Ел Пасо — пътя към САЩ. Би могъл да бъде всеки от тях: Нето Росас или Рамиро Васкес. Не позна кой се обаждаше, а и малко я интересуваше, защото съобщението беше ясно. Очистиха Гуеро, повтори гласът. Видяха сметката и на братовчед му. Сега е ред на семейството на братовчеда и на теб. Така че бягай, колкото можеш. Бягай и не спирай. После връзката прекъсна, тя погледна мокрите си крака и си даде сметка, че трепери от студ и от страх. Помисли си, че който и да се беше обадил, щеше да повтори същите думи, думите на Гуеро. Представи си го как слуша внимателно и се съгласява сред дим от пури и чашите на някой бар. Гуеро е срещу него, пуши трева, скръстил крака под масата, какъвто беше навикът му, с каубойските ботуши от змийска кожа с остри върхове, с кърпа около яката на ризата, пилотското яке на облегалката на стола, с ниско остригана руса коса и едва загатната, но самоуверена усмивка. Ще го направиш заради мен, братко, ако ми видят сметката. Ще й кажеш да бяга и да не спира, защото ще искат да очистят и нея.

Паниката я обзе ненадейно, много различна от вледеняващия ужас, изпитан преди малко. Това беше взрив от объркване и умопомрачение, който я накара да нададе вик, кратък и сух, и да се хване с две ръце за главата. Краката не я държаха, затова отиде до леглото и се строполи на него. Огледа се наоколо: белите и позлатени украси на рамката на леглото, картините по стените — пейзажи с двойки, разхождащи се под слънцето, порцелановите фигурки, колекционирани, за да ги подрежда на лавицата, всичко с цел да създаде красив и удобен дом. Знаеше, че това вече не е дом, а след минути щеше да бъде капан. Видя се в голямото огледало на гардероба: гола, мокра, с тъмна коса, залепнала по лицето, а сред кичурите — широко отворените черни очи, изхвръкнали от ужас от орбитите. Бягай и не спирай, бяха казали Гуеро и гласът, който повтаряше думите на Гуеро. Тогава започна да бяга.

[1] Perico (исп.) папагал — жаргонно наименование на кокаина. — Б.пр. ↑

[2] Borrego (исп.) шиле — жаргонно наименование на марихуаната. — Б.пр. ↑

[3] Агенцията на САЩ за борба с наркотрафика. — Б.пр. ↑

1.

Паднах от облаците, в които се носех.

Винаги съм смятал, че мексиканските песни за контрабандисти са просто песни и че „Граф Монте Кристо“ е само роман. Казах го на Тереса Мендоса последния ден, когато прие да се срещне с мен, заобиколена от бодигардове и полицаи в къщата, в която бе настанена в богатия квартал „Чапултепек“, Кулиакан, щата Синалоа. Споменах Едмон Дантес и я попитах дали е чела книгата. Тя ми отправи безмълвен поглед, толкова продължителен, че се уплаших. После се обърна и загледа дъжда, който плющеше по стъклата. Не зная дали сянка от сивата светлина навън или някаква унесена усмивка очерта устата й и тя застина в странна, жестока линия.

— Не чета книги — каза тя.

Знаех, че лъже, както бе правила безброй пъти през последните дванадесет години. Но не исках да ставам неуместно настоятелен, така че смених темата. В дългия път, който бе изминала от заминаването до завръщането, имаше далеч по-интересни епизоди от четивата на жената, която най-сетне бе срещу мен, след като вървях по дирите й през три континента за последните осем месеца. Да кажа, че съм разочарован, би било неточно. Действителността обикновено е много по-бледа от легендата. Но в моя занаят думата „разочарование“ винаги е относителна: действителност и легенда са просто работен материал. Проблемът е в това, че се оказва невъзможно да живееш в продължение на седмици и месеци, обсебен от някого, без да си изградиш собствена представа, конкретна, и разбира се, неточна, за въпросното лице. Представа, която се загнездва в главата ти с такава сила и убедителност, че сетне се оказва трудно, и донякъде ненужно, да я променяш основно. Освен това ние, писателите, имаме привилегията читателите да възприемат изненадващо лесно нашата гледна точка. Затова в онази дъждовна утрин в Кулиакан знаех, че жената срещу мен вече никога няма да бъде истинската Тереса Мендоса, а друга, която изместваше реалната жена, създадена отчасти от мен, чиято история, непълна и противоречива, бях изградил отново, парче по парче, с помощта на онези, които я бяха познавали, мразили или обичали.

— Защо сте тук? — попита тя.

— Липсва ми един епизод от живота ви. Най-важният.

— Един епизод, казвате.

— Да.

Беше взела пакет „Фарос“ от масата и приближаваше пламъка на евтина пластмасова запалка към една цигара. Преди това бе възпряла с жест мъжа, седнал в другия край на стаята, който се надигаше услужливо с лявата ръка в джоба на сакото си. Беше на средна възраст, едър, възпълен, с много черна коса и буйни мексикански мустаци.

— Най-важният?

Остави цигарите и запалката на масата, в съвършена симетрия, но не ми предложи да запуша. Беше ми все едно, защото не пуша. На масата имаше още два пакета, пепелник и пистолет.

— Наистина трябва да е така — додаде тя, — щом днес се осмелявате да дойдете тук.

Погледнах пистолета. „Зиг-Зауер“. Швейцарски. Шестнадесет деветмилиметрови патрона в пълнител, в шахматен ред. И три недокоснати пълнителя. Златистите върхове на куршумите бяха едри като жълъди.

— Да — отговорих кротко аз. — Става дума за един епизод отпреди дванадесет години. Синалоа.

Отново ме изгледа безмълвно. Знаеше за мен, в нейния свят това можеше да се постигне с пари. Освен това преди три седмици й бях изпратил копие от незавършения текст. Това беше стръвта. Писмото, с което й се представях, с молба да попълня всички празноти.

— Защо да ви отговарям?

— Защото вложих много труд във вас.

Гледаше ме през цигарения дим, с присвити очи, като индианските маски от „Темпло Майор“[1]. После стана, отиде до барчето, върна се с бутилка „Ерадура Репосадо“ и две малки, тесни чашки, от тези, които мексиканците наричат „кабалитос“[2]. Беше облечена в удобен панталон от тъмен лен, черна блуза и със сандали. Направи ми впечатление, че не носи бижута — нито гердан, нито часовник, само седем тънки сребърни гривни на дясната ръка. Преди две години — изрезките от вестниците бяха в стаята ми в хотел „Сан Маркос“ — списание „Ола“ я беше наредило сред двадесетте най-елегантни жени на Испания. В същото време вестник „Ел Мундо“ информираше за последното съдебно разследване на бизнеса й в Коста дел Сол и връзките й с наркотрафика. От снимката, публикувана на първа страница, можеше да се предположи, че зад стъклото на колата е тя. Няколко бодигарда с тъмни очила я пазеха от репортерите. Единият от тях беше мустакатият дебелак, седнал сега в другия ъгъл на стаята, който ме наблюдаваше ненатрапчиво отдалеч.

— Много труд — повтори тя замислена.

— Така е.

Отпи малка глътка, права, без да спира да ме наблюдава. Беше по-ниска, отколкото изглеждаше на снимките или по телевизията. Движенията й бяха спокойни и уверени, сякаш всеки жест бе свързан със следващия по естествен начин, отхвърляйки всяка импровизация или колебание. Навярно вече не се съмнява, хрумна ми неочаквано. Уверих се, че на тридесет и шест години беше още привлекателна. Може би по-малко, отколкото на последните снимки, на които я бях виждал тук и там; снимки, запазени от хората, познавали я от другата страна на Атлантика. Бях виждал две снимки — анфас и профил, черно-бели, на стар картон от полицейското управление в Алхесирас. Също и видеоленти — неясни картини, завършващи винаги с яки горили, влизащи в кадър, за да отстранят насилствено обектива. Навсякъде се виждаше забележителната й осанка, почти винаги облечена в тъмно и с черни очила. Качваше се или слизаше от скъпи автомобили, фигурата й се очертаваше неясно, с размазан от телеобектива образ, седнала в заведение на открито в Марбеля, или на палубата на голяма и бяла като сняг яхта: Кралицата на Юга и легендата за нея. Жената, която се появяваше в светската хроника и едновременно с това — в криминалната. Но имаше и друга снимка, за чието съществуване не знаех. Преди да напусна къщата, два часа по-късно, Тереса Мендоса неочаквано реши да ми я покаже: много измачкана и залепена със скоч отзад снимка. Тя я сложи на масата между препълнения пепелник, бутилката текила, две трети от която беше изпразнила сама и „Зиг-Зауер“-а с трите пълнителя, стоящ там като поличба — наистина фаталистично потвърждение на това, което щеше да се случи същата вечер. Колкото до последната снимка, в действителност тя беше доста стара и беше само половин снимка, защото липсваше цялата лява част. На нея можеше да се види ръка на мъж, в ръкав на пилотско яке, върху раменете на младо момиче, мургаво, слабо, с гъста черна коса и големи очи. Момичето трябва да беше на двадесет и няколко години, облечено в много прилепнали панталони и грозно джинсово яке с космата яка. Гледаше към фотоапарата с несигурно изражение, една усмивка или се канеше да се появи на устните й, или току-що бе избледняла от тях. Забелязах, че въпреки прекалено тежкия грим, тъмните зеници имаха невинен, дори уязвим поглед. Той подчертаваше младостта на овалното лице, издължените бадемови очи, добре очертаната уста. Омекотените следи от индианска кръв се проявяваха в носа, в матовия цвят на кожата, във високомерно вирнатата брадичка. Тази девойка не е красива, но е особена, помислих си аз. Притежаваше неуловима, загатната красота, сякаш се беше размивала през поколенията, докато остави накрая отделни следи от някогашен блясък. И тази невинност, спокойна и доверчива. Ако не я познавах, тази невинност би ме трогнала. Предполагам.

— Почти не мога да ви позная.

Беше истина и й го казах. Не изглеждаше засегната от коментара ми. Само гледаше снимката на масата. Остана така доста дълго време.

— И аз не мога да се позная — заключи тя.

После я прибра в чантата, оставена на дивана — кожена чанта с нейните инициали, и ми посочи вратата.

— Мисля, че това е достатъчно — каза тя.

Изглеждаше много уморена. От дългия разговор, цигарите, бутилката текила. Имаше тъмни кръгове под очите, но те не бяха същите като на старата снимка. Станах, закопчах сакото си, протегнах й ръка, тя едва я докосна. Втренчих се в пистолета. Дебелакът в ъгъла на стаята беше до мен, безучастен, готов да ме изпрати. Погледнах с интерес прекрасните ботуши от кожа на игуана, коремът, преливащ над колана с ръчно изработена украса от влакно от пита[3], издутината под сакото. Когато отвори вратата, се уверих, че пълнотата не му пречи и прави всичко с лекота, дори с една ръка. Очевидно пазеше другата като работен инструмент.

— Надявам се да се получи добре — отбелязах аз.

Тя проследи погледа ми към пистолета. Кимаше с глава, но не на думите ми. Беше заета със собствените си мисли. После промълви:

— Разбира се.

Тогава излязох оттам. Федералните агенти с предпазни жилетки и в пълно бойно снаряжение, които при идването ми ме бяха претърсили основно, продължаваха да са на пост във вестибюла и двора, а военен микробус и два полицейски мотора „Харли Дейвидсън“ се намираха до кръглия фонтан при входа. От другата страна на високия зид, на улицата, имаше петима или шестима журналисти и предпазвана от чадър телевизионна камера, държани на разстояние от войници в бойни униформи, които бяха направили кордон около имението. Завих надясно и тръгнах под дъжда да търся таксито, което ме чакаше една пряка по-нагоре, на ъгъла на улица „Генерал Анайа“. Сега знаех всичко, от което се нуждаех, тъмните кътчета бяха осветени, всяка част от историята на Тереса Мендоса, истинска или измислена, дойде на мястото си: от онази първа снимка, или половин снимка, до жената, която ме бе приела с автоматичен пистолет на масата. Липсваше развръзката, но щях да узная и нея в близките часове. Също като Тереса Мендоса, трябваше само да седна и да чакам.

Бяха изминали дванадесет години от следобеда, в който Тереса Мендоса започна да бяга в Кулиакан. В онзи ден — начало на толкова дълъг път между заминаване и завръщане, уреденият й свят, който смяташе, че е създала в сянката на Гуеро Давила, се срути и тя можеше да чуе трясъка на разпадащите се парчета. Изведнъж се почувства загубена и в опасност. Остави телефона, започна да снове нагоре-надолу, отваряше шкафове напосоки. Паниката я заслепяваше. Търсеше някакъв сак, в който да сложи най-необходимото, за да избяга оттам. Искаше да плаче за своя мъж или да крещи, докато гърлото й се пръсне. Но ужасът връхлиташе на приливи, блъскаше като вълни и парализираше действията и мислите й. Все едно беше яла гъба от Уаутла или пушила силна, тежка трева, която я пренасяше в чуждо тяло, над което нямаше никакъв контрол. Облече бързо, несръчно джинси, блуза и обувки и слезе, олюлявайки се, по стълбите, все още мокра под дрехите, с влажна коса, с малък сак, в който бе успяла да напъха няколко намачкани и разбъркани блузки, тънко яке, бельо, чорапи, портмоне с всичките си двеста песос и документите. Веднага ще дойдат вкъщи, беше я предупредил Гуеро. Ще дойдат да видят какво могат да намерят. И по-добре да не те сварят там.

Щом излезе на улицата, се спря нерешителна, с инстинктивната предпазливост на дивеч, надушващ наблизо ловеца и кучетата му. Пред нея се простираше сложната градска топография на една враждебна територия. Квартал „Лас Кинтас“: широки булеварди, тихи и комфортни къщи с бугенвилии и спрени отпред хубави коли. Дълъг път от мизерния квартал „Лас Сиете Готас“, помисли си тя. Внезапно й се стори, че госпожата от аптеката отсреща, продавачът от бакалията на ъгъла, където пазаруваше през последните две години, охранителят на банката със синята си униформа и дванайсеткалибров автомат през рамо, същият, който имаше навик да й подхвърля усмихнато комплименти всеки път, когато минаваше оттам, я дебнат и наблюдават заплашително. Вече няма да имаш приятели, беше казал накрая Гуеро, смеейки се с пълно гърло, смях, който тя понякога обожаваше, друг път ненавиждаше от цялата си душа. В деня, когато звънне телефонът и започнеш да бягаш, ще си сама, хубавице. И мен няма да ме има, за да ти помогна.

Притисна сака, сякаш да се предпази и тръгна по тротоара с наведена глава. Не поглеждаше никого, на първо време се опитваше да не ускорява крачка. Слънцето започваше да слиза към хоризонта далеч, над Тихия океан, чиито брегове бяха четиридесет километра по на запад, към Алтата. Палмите, гуайавите[4] и манговите дървета се очертаваха на фона на небето, което скоро щеше да се оцвети в неповторимото оранжево на залезите в Кулиакан. Усещаше силно туптене в тъпанчетата на ушите си: глухо, монотонно пулсиране, насложено над уличния шум и потракването на токчетата й. Ако някой я повикаше в този момент, нямаше да може да чуе името си, навярно не би могла да чуе и шума от изстрела. От изстрела, предназначен за нея. От толкова очакване, със стегнати мускули и наведена глава, я боляха гърбът и бъбреците. Ситуацията. Безброй пъти бе чувала да й повтарят версията за голямата беда сред шеги, зеленина, чаши алкохол и цигарен дим, и я носеше живо запечатана в главата си, подобно на жигосано животно. В този бизнес, беше казал Гуеро, трябва да можеш да отгатнеш Ситуацията. Ето, някой ще дойде и ще ти каже „добър ден“. Може да го познаваш и той да ти се усмихне. Приятно. Предразполагащо. Но ще забележиш нещо странно: неясно усещане, сякаш нещо не е наред. И в следващия миг ще си мъртъв. Гуеро гледаше Тереса, докато говореше, с пръст, насочен към нея като револвер, сред смеха на приятелите си. Или мъртва. Въпреки че смъртта е за предпочитане пред това да те отведат жива в пустинята, където да те разпитват с ацетиленова горелка и с много търпение. Защото лошото на въпросите е не че знаеш отговорите — в този случай облекчението идва скоро, а че не ги знаеш. Това е проблемът, както казваше Кантинфлас[5]. Истинският. Ще ти бъде много трудно да убедиш човека с горелката, че не знаеш неща, които той предполага, че знаеш и които му се иска да знаеш.

Мамка му. Помоли се Гуеро да е умрял бързо. Да са го гръмнали и край, заедно с „Чесна“-та. Да е станал храна на акулите, вместо да са го завели в пустинята, за да му задават въпроси. При федералните и ДЕА въпросите обикновено приключваха със затвора в Алмолойа или в Тусон. Човек може да стигне до споразумение, да се договори. Може да стане свидетел, ползващ се със специална защита, или привилегирован затворник, ако знае как да изиграе картите си. Но делата на Гуеро никога не минаваха оттам. Не беше страхливец, нито предател. Беше мамил съвсем малко, повече за удоволствието да живее на ръба на острието, отколкото за пари. Ние от Сан Антонио, перчеше се той, обичаме да си играем с огъня. Да преметнеш тия типове според него беше забавно. И им се надсмиваше в себе си, когато му нареждаха „закарай това, откарай онова, момче, не се бави“, когато го вземаха за прост наемен убиец за хиляда песос и когато му подхвърляха на масата, без капка уважение, пачки новички долари при завръщането от всеки полет, от който шефовете трупаха чували с пари, а той рискуваше свободата и живота си. Проблемът беше, че на Гуеро не му стигаше да свърши работата, необходимо му бе да го разкаже. Имаше голяма уста. За какво да сваляш най-хубавата женска, ако не можеш да се изфукаш пред всички приятели. А ако дойдат убийците, нека „Лос Тигрес“ или „Лос Туканес“ от Тихуана запеят за теб и песните им да звучат по баровете и по радиото в колите. Дявол да го вземе. Чиста легенда, приятелю. Много пъти, сгушена в рамото му, докато пиеха в някой бар, на празненство, или между два танца в салон „Мароко“, той с бира „Пасифико“ в ръка, а тя с нос напрашен от бели кокаинови въздишки, потръпваше, чувайки го да споделя с приятелите си неща, които всеки здравомислещ човек би запазил в дълбока тайна. Тереса нямаше образование, нямаше нищо друго, освен Гуеро, но знаеше, че приятелите се доказват само ако те посетят в болницата, в затвора или на гробището. Което идваше да каже, че приятелите са приятели, докато не престанат да бъдат такива.

Премина три пресечки, без да поглежда назад. Нямаше начин. Токовете й бяха прекалено високи и разбра, че ще си изкълчи глезена, ако се втурне да тича. Събу се, прибра обувките в сака и боса зави надясно на следващия ъгъл, за да излезе на улица „Хуарес“. Там се спря пред една закусвалня, за да провери дали не я следят. Не видя нищо обезпокоително, така че, за да си даде време да размисли и успокои туптенето на сърцето си, бутна вратата на заведението и седна на една маса в дъното, с гръб към стената и поглед към улицата. За да изследва Ситуацията, както присмехулно би казал Гуеро. Или поне да се опита. Влажната коса се спускаше пред лицето й, отмахна я само един път, после реши, че така е по-добре, за да го скрива малко. Сервираха й шейк от нопал[6]. Известно време не помръдна, неспособна на две поредни свързани мисли. После почувства желание да пуши и си даде сметка, че при лудото бягство бе забравила цигарите си. Помоли за една цигара жената на бара, прие огънчето от запалката й, докато се правеше, че не забелязва учудения й поглед, отправен към босите й крака. Остана безмълвна, пушеше и се опитваше да подреди мислите си. Сега, да. Димът в белите дробове й възвърна някакво спокойствие, достатъчно, за да анализира по-практично Ситуацията. Трябваше да стигне до другата, сигурната къща, преди койотите да я открият и тя самата да свърши без време като второстепенен герой в тия наркопесни[7], които Гуеро си мечтаеше „Лос Тигрес“ и „Лос Туканес“ да създадат за него. Там бяха парите и документите. А без тях, колкото и да бягаше, никога никъде нямаше да стигне. Там беше и бележникът на Гуеро: телефони, адреси, контакти, нелегални писти в Южна Калифорния, Сонора, Чихуахуа и Коауила, приятели и неприятели. Не беше лесно да се разграничат едните от другите — в Колумбия, Гватемала, Хондурас, от едната и другата страна на река Браво: Ел Пасо, Хуарес, Сан Антонио. Бележника го изгаряш или го скриваш, беше й казал той. За твое добро дори не поглеждай вътре, хубавице. Дори не поглеждай. Само в краен случай, ако си съвсем отчаяна, го дай на дон Епифанио Варгас, размени го срещу живота си. Ясно ли е? Закълни ми се, че няма да отваряш бележника за нищо на света. Закълни се в Господа и Света Богородица. Ела тук. Закълни се в това, което държиш в ръцете си.

Не разполагаше с много време. Беше си забравила и часовника, но видя, че още не бе мръкнало. Улицата изглеждаше спокойна, обичайният трафик, случайни минувачи, наблизо нямаше никой. Остави десет песос на масата и се надигна бавно, стискайки сака. Не се осмели да погледне лицето си в огледалото на излизане. На ъгъла едно момче продаваше разхладителни напитки, цигари и вестници, поставени върху амбалажен картон, на който се четеше „Самсунг“. Купи кутия „Фарос“ и кибрит, погледна крадешком зад гърба си и продължи пътя си умишлено бавно. Ситуацията. Една паркирана кола, един полицай, един мъж, който метеше тротоара, я накараха да трепне. Мускулите на гърба я заболяха отново, усещаше горчив вкус в устата си. Токчетата пак я затрудняваха. Ако я видеше сега Гуеро, помисли си тя, щеше да й се изсмее. Наум го наруга за това. Къде е сега смехът ти, негоднико, след като я закъса така. Къде е надменността ти на истински мъжкар и голям смелчага. Като минаваше покрай една кръчма, долови мирис на препечено месо и горчивият вкус в устата й стана по-силен. Спря, влезе в един вход и повърна струя сок от нопал.

Познавах Кулиакан. Преди срещата с Тереса Мендоса вече бях ходил там, съвсем в началото, когато започвах да проучвам живота й и тя беше само смътно професионално предизвикателство под формата на няколко снимки и изрезки от вестници. Върнах се и по-късно, когато всичко свърши, и най-сетне разполагах с това, от което се нуждаех: факти, имена, места. Сега мога да го подредя без празнини, освен неизбежните или уместните. Ще кажа също, че всичко започна преди време, на един обяд с Рене Делгадо, директор на областния вестник „Реформа“. С Рене сме стари приятели от времето, когато като млади репортери живеехме в една стая в хотел „Интернасионал“ в Манагуа, по време на войната срещу Сомоса. Сега се виждаме при пътуванията ми до Мексико, за да споделим меланхолията, бръчките и белите си коси. Тогава, докато ядяхме ескамоле[8] и пилешки хапки в „Сан Анхел Ин“, той ми предложи тази работа.

— Ти си испанец, имаш добри контакти там. Напиши ни един обширен репортаж за нея.

Отказах, докато се опитвах да не позволя съдържанието на една от хапките да се стече по брадичката ми.

— Вече не съм репортер. Сега си измислям всичко сам и не падам под четиристотин страници.

— Направи го по твоя начин — настоя Рене. — Някакъв шибан литературен репортаж.

Привърших с хапката и обсъдихме всички „за“ и „против“. Двоумях се до кафето и първата пура „Дон Хулиан“, точно когато Рене ме заплаши, че ще извика мариачите. Но сметката му излезе крива: репортажът за „Реформа“ се превърна в частен литературен проект, макар че приятелят ми не се засегна особено. Напротив: на следващия ден предостави на мое разположение най-добрите си връзки по тихоокеанското крайбрежие и във федералната полиция, за да мога да попълня тъмните години в историята. Етапът от живота на Тереса Мендоса, непознат в Испания и едва открехнат в Мексико.

— Поне ще ти направим рецензия — рече той. — Негодник.

Дотогава беше известно само, че е живяла в „Лас Сиете Готас“, много беден квартал на Кулиакан, и че е родена от майка мексиканка и баща испанец. Знаеше се още, че е изоставила учението в първите класове и че е била продавачка в магазин за шапки на пазара „Буелна“, а после касиерка в обменно бюро на улица „Хуарес“. Докато един следобед, на Задушница — иронично предзнаменование — животът не я изправил на пътя на Раймундо Давила Пара, пилот на заплата в картела Хуарес, познат в онези среди като Гуеро[9] Давила, заради светлата коса, сините очи и вида си на гринго. Всичко това се знаеше повече от легендата, изтъкана около Тереса Мендоса, отколкото от точни данни, така че, за да осветля тази част от биографията й, заминах за столицата на щата Синалоа, на западното крайбрежие, срещу Калифорнийския залив, и се разходих из улиците и заведенията. Дори минах по същия път, или почти същия, който тя бе извървяла след телефонното обаждане и напускането на дома, в който беше живяла с Гуеро Давила. Така се оказах пред гнезденцето, обитавано от двамата в продължение на две години: удобна и тиха къщичка на два етажа, със заден двор, мирти и бугенвилии на вратата, разположена в югоизточната част на „Лас Кинтас“, квартал на наркотрафиканти средна класа, на които работите им вървят добре, но не толкова, че да си позволят луксозно имение в квартала за избраници „Чапултепек“. После вървях под кралските палми и мангови дървета. При пазара се спрях, за да погледам младите момичета. С мобилен телефон в едната ръка и калкулатор в другата, те сменяха валута насред улицата. Казано по друг начин, изпираха в мексиканско песо парите на шофьорите на спиращите до тях коли с техните пачки долари с мирис на първокласен хашиш от планината или на бял прах. В този град, където незаконното често беше обществен договор и начин на живот — една известна фраза гласи, че да работиш срещу закона е семейна традиция, — Тереса Мендоса е била за известно време едно от тези момичета, докато до нея не спрял един черен, мощен форд бронко. Раймундо Давила Пара спуснал тъмното стъкло на прозорчето и останал загледан в нея от шофьорското си място. От този миг животът й се променил завинаги.

* * *

Сега, с пресъхнала уста и страх в очите, тя вървеше по същия тротоар, по който всяка плочка й беше позната. Преценяваше момичетата, които разговаряха на групички или се разхождаха в очакване на клиенти покрай магазина за плодове „Ел Канарио“, поглеждаше недоверчиво към спирката на автобусите и трамваите за планината и към сергиите на пазара, край които пъплеше мравуняк от жени с кошници и мустакати мъже с шапки от палмови листа. От музикалния магазин след бижутерията на ъгъла до нея достигнаха мелодията и думите на „Вързопи от по едно кило“, пееха „Лос Динамикос“ или „Лос Тигрес“. От това разстояние не можеше да ги чува добре, но познаваше песента. Дявол да го вземе. Познаваше я прекалено добре, защото беше любимата на Гуеро. Кучият му син имаше навика да си я тананика, докато се бръснеше, на отворен прозорец, за да скандализира съседите, или тихичко й я пееше на ухото, когато се забавляваше да я дразни.

Приятелите на баща ми

Ме обичат и уважават

И на два, и на триста метра

Издигам самолети

Стрелям с всички

Калибри пистолети…

Гуеро, негоднико, помисли си отново тя и почти го изрече на глас, за да овладее давещото я ридание. После се озърна. Продължаваше да дебне за лице или присъствие, което да означава заплаха. Несъмнено щяха да изпратят някого, когото познава. Който би могъл да я разпознае. Затова надеждата й бе да го види преди той да е видял нея. Или те. Защото имаха навика да ходят по двама, за да си помагат. Също и за да се следят, в този бизнес никой няма пълно доверие на никого, дори на собствената си сянка. Да го разпознае достатъчно бързо, за да има време да забележи заплахата в погледа му. Или в усмивката му. Някой ще ти се усмихне, спомни си тя. И в следващия миг ще си мъртва. Ако имаш късмет, добави си на ум. С много голям късмет ще съм мъртва. В Синалоа, рече си тя, представяйки си пустинята и споменатата от Гуеро горелка, да имаш или да нямаш късмет е въпрос само на време, на събиране и изваждане. Колкото по-дълго умираш, толкова по-малко късмет имаш.

На „Хуарес“ посоката на уличното движение й идваше в гръб. Даде си сметка за това и когато подмина гробището Сан Хуан, зави наляво и потърси улица „Генерал Ескобедо“. Гуеро й беше обяснил — ако някога усети, че я следят, трябва да се опита да върви по улици с движение срещу нея, за да вижда идващите коли. Продължи по улицата, като се обръщаше и поглеждаше от време на време назад. Стигна центъра на града, премина покрай бялата сграда на общината и се сля с тълпата, изпълваща автобусните спирки и околностите на пазара „Гармендия“. Едва там се почувства малко по-сигурна. Небето пламтеше, наситено оранжево от залеза над сградите на запад, витрините започваха да осветяват тротоарите. На такива места почти никога не убиват, помисли си тя. Нито те отвличат. Имаше двама полицаи от пътната полиция, застанали на ъгъла в кафявите си униформи. Лицето на единия й беше смътно познато, затова се обърна и промени посоката. Много местни полицаи бяха на заплати при наркотрафикантите, както и тези от Съдебна система, и федералните, и толкова други. Осигуряват своя дял прашец в джоба и чашките гратис в заведенията. Те се грижеха за спокойствието на босовете на мафията или практикуваха здравословния принцип: „Живей, вземи своето и остави другите да живеят, ако не искаш сам да престанеш да живееш“. Преди три месеца новодошъл шеф на полицията се опита да промени правилата. Надупчиха го със седемдесет куршума от „кози рог“ — така наричаха тук автомата „Калашников“ 47, пред вратата на дома му, в собствената му кола.

Ра-та-та-там. В магазините вече се продаваха песни на тази тема. Седемдесет парчета олово, беше заглавието на хита. Убиха шефа Ордониес, уточняваше текстът, в шест сутринта. Бяха много куршуми за толкова ранен час. Това е Синалоа. Певци като Аса от Планината се снимаха на плакати със самолет отзад и 45-калибров автоматичен пистолет в ръка, а Чалино Санчес, местен музикален идол, който преди всичко беше човек на мафията, а след това композитор и певец, го направиха на решето заради жена или кой знае заради какво. За тези песни нямаше нужда от въображение.

На ъгъла при сладоледаджийницата „Ла Мичоакана“ Тереса изостави пазара, магазините за обувки и дрехи и пое надолу по улицата. Тайният апартамент на Гуеро, убежището му за извънредни случаи, се намираше на няколко метра, на втория етаж на тиха жилищна сграда, пред чийто вход на количка продаваха миди през деня и такос[10] с печено месо вечерта. По принцип никой, освен тях двамата не знаеше за съществуването на това местенце. Тереса беше ходила само веднъж, самият Гуеро го посещаваше рядко, за да го запази чисто. Тя се качи по стълбите, като се опитваше да не вдига шум, постави ключа в ключалката и бавно го завъртя. Знаеше, че вътре не може да има никой, но въпреки това огледа трескаво апартамента, за да види дали всичко е наред. Дори това кътче не е напълно сигурно, беше казал Гуеро. Може някой да ме е мернал, нещо да е научил и знам ли какво още. В тази кулиаканска земя всички се познават. А и да не е така, ако ме хванат, ако им падна жив, ще мога да мълча за кратко, преди да ме принудят да пропея, да изтръгнат и майчиното ми мляко, цялата гадост. Така че опитай се да не дремеш на пръта като кокошките, хубавице моя. Надявам се да издържа достатъчно, за да вземеш парите и да изчезнеш, преди да са се изсипали в апартамента. Но нищо не ти обещавам, скъпа, продължаваше да се усмихва мръсникът му с мръсник, докато й казваше това. Нищо не ти обещавам.

Въпросното кътче беше с голи стени, без украси и излишни мебели. Имаше само една маса, четири стола, един диван и голямо легло в спалнята с нощно шкафче и телефон. Прозорецът на спалнята гледаше към задния двор на сградата, — просторен парцел с дървета и храсти, използван за паркиране, в края на който се виждаха жълтите кули на църквата „Сантуарио“. Имаше един вграден шкаф с двойно дъно. Тереса го отвори и намери два дебели пакета с пачки от стодоларови банкноти. Двадесет хиляди, пресметна със старата си опитност на момиче от обменно бюро от улица „Хуарес“. Там беше и бележникът на Гуеро: дебела тетрадка с кафяви кожени корици. Дори не го отваряй, спомни си тя. Имаше още около триста грама наркотик и един огромен хромиран колт „Добле Агила“ със седефена дръжка. Гуеро не обичаше оръжията и никога не носеше револвер или пистолет — за нищо не служи, щом те търсят, ще те намерят, — но предвидливо пазеше този за извънредна ситуация. За какво да ти казвам, че няма да има такава, когато ще има. И Тереса не обичаше оръжията, но като всеки мъж, жена или дете от Синалоа умееше да си служи с тях. А ако трябва да си представим извънредна ситуация, то тази беше точно такава. Така че тя провери дали пълнителят на колта е пълен, дръпна назад затвора и като го пусна, един 45-милиметров патрон влезе със звучно и зловещо изщракване пред камерата на цевта. Ръцете й трепереха от нервно напрежение, докато напъхваше всичко в донесения сак. По средата на операцията я стресна шумът от ауспух на кола долу на улицата. Известно време не помръдна, ослушваше се, после продължи. При доларите имаше и два паспорта: неин и на Гуеро. И двата бяха с редовни американски визи. Загледа се за момент в снимката на Гуеро: ниско остриганата коса, очите на гринго, гледащи спокойно в обектива, вечната, едва загатната усмивка. След миг двоумене сложи само своя паспорт в сака. Когато наведе лице и усети как сълзи се стичат по брадичката й и капят по ръцете й, си даде сметка, че от дълго време плаче.

Огледа се наоколо със замъглени очи, опитваше се да прецени дали не е забравила нещо. Сърцето й биеше толкова силно, че сякаш щеше да изскочи от гърдите й. Отиде при прозореца, погледна към улицата, притъмняваща от вечерните сенки, сергията с такос бе осветена от лампа и от жарта на скарата. Сетне запали една „Фарос“ и направи няколко неуверени крачки из апартамента, всмуквайки нервно от цигарата. Трябваше да се махне оттам, но не знаеше къде да отиде. Ясно й беше само, че трябва да си тръгне. Стоеше на вратата на спалнята, когато погледът й падна на телефона и една мисъл мина през ума й: дон Епифанио Варгас. Свестен човек беше дон Епифанио. Беше работил с Амадо Карильо[11] в златните години на въздушни мостове между Колумбия, Синалоа и САЩ, винаги се беше отнасял добре с Гуеро, беше точен и човек на думата. После се зае с друг бизнес, влезе в политиката и вече не му трябваха самолети. Наложи се пилотът му да си търси други господари. Дон Епифанио бе предложил на Гуеро да остане при него, но на Давила му харесваше да лети, дори и да е за други. Там горе си нещо, казваше той, а тук долу си никой. Дон Епифанио не се разсърди, дори му зае пари за нова „Чесна“, след като първата се разби при тежко приземяване на писта в планината. Самолетът превозваше триста килограма добре опакован наркотик „доня Бланка“[12], а два федерални хеликоптера кръжаха около него. Пътищата долу бяха позеленели от униформи, „R-15“[13]-ките бълваха огън сред сирени и мегафони — веселба за милиони. Тогава на Гуеро му се размина на косъм, първо от хората на закона, после от собствениците на товара. Отърва се само със счупена ръка. На собствениците трябваше да докаже с изрезки от вестници, че цялата пратка е била конфискувана от властите, че трима от осемчленния екип, отговарящ за приемане на товара, бяха загинали при опит да защитят пистата, че са били издадени от един от доносниците на федералните от Бодирагуато. Приказливецът бе задушен с найлонов плик на главата. Баща му, майка му и сестра му бяха убити по същия начин. Мафията имаше обичая да действа масирано. А Гуеро, освободен от подозрение, можа да си купи нова „Чесна“ благодарение на заема от дон Епифанио Варгас.

Тереса загаси цигарата, остави сака отворен на пода до горния край на леглото и извади бележника. Гледа го известно време, без да го докосва. Дори не поглеждай вътре, припомняше си тя. Стоеше си противният бележник на гадното приятелче, което сега танцуваше с оная, плешивата, а тя послушно не го отваряше, представете си каква тъпачка. Не си и помисляй, казваше й един глас отвътре. Само го прелисти, подтикваше я друг. Ако това е цената на живота ти, провери колко струва. За да си вдъхне смелост, извади пакетче прах, заби нокът в пликчето, поднесе част от наркотика към носа си и смръкна дълбоко. След миг отново загледа бележника, с нова бистрота на ума и с добре изострени сетива. Накрая го отвори. Името на дон Епифанио беше там, заедно с други, от които я побиха ледени тръпки: Чапо Гусман, Сесар Батман Гуемес, Ектор Палма… Имаше телефони, места за срещи, посредници, цифри, чийто смисъл не проумяваше. Продължи да чете и постепенно пулсът й стана по-бавен, докато накрая почти замря. Дори не поглеждай вътре, спомни си тя, потръпвайки. Да му се не види. Сега разбираше защо. Всичко беше много по-лошо, отколкото си го бе представяла.

Тогава чу вратата да се отваря.

— Я виж кой е тук, приятелю Поте. Каква изненада.

Усмивката на Гато[14] Фиерос блестеше като острие на мокър нож, — влажна и заплашителна, присъща за наемен убиец от американски филм, от тия, в които наркотрафикантите винаги са мургави, от латински произход и злодеи, тип Педро Наваха[15] и Хуанито Алиманя[16]. Гато Фиерос беше мургав, същински латиноамерикански злодей, сякаш току-що излязъл от песен на Рубен Бладес или Уили Колон. Оставаше неясно само дали той преднамерено поддържаше стереотипа или Рубен Бладес, Уили Колон и американските филми се вдъхновяваха от хора като него.

— Момичето на Гуеро.

Стрелецът стоеше прав, облегнат на рамката на вратата, с ръце в джобовете. Котешките му очи, на които дължеше прякора си, не се отделяха от Тереса, докато говореше на приятеля си и кривеше уста на една страна в самонадеяна и лукава усмивка.

— Аз нищо не знам — каза Тереса.

Беше така ужасена, че едва позна собствения си глас. Гато Фиерос поклати разбиращо два пъти глава.

— Разбира се — рече той.

Усмивката се разливаше по лицето му. Вече не знаеше броя на мъжете и жените, които бяха казвали, че не знаят нищо, преди да ги убие — бързо или бавно, според обстоятелствата, в страна, в която да умреш насилствено е нещо естествено: двадесет хиляди песос — убийство на обикновен човек, сто хиляди песос — убийство на полицай или съдия, убийство гратис — ако става дума да помогнеш на приятел. Тереса беше в течение на подробностите. Познаваше Гато Фиерос, а също и приятелчето му Потемкин Галвес, когото наричаха Поте Галвес или Пинто. Двамата носеха сака, копринени ризи „Версаче“, джинсови панталони и почти еднакви ботуши от игуана, сякаш пазаруваха от един и същи магазин. Бяха наемни убийци на Сесар Батман Гуемес и често се бяха срещали с Гуеро Давила: като колеги, ескорт на товари, транспортирани по въздух до планината, бяха и другари по чашка и във веселбите. Тези веселби започваха в „Дон Кихот“ по някое време вечерта, със свежи пари, миришещи на това, на което обикновено миришеха, и продължаваха до късни доби по масите в баровете „Лорд Блек“ и „Озирис“, където разсъблечени жени танцуваха срещу сто песос пет минути, срещу двеста и тридесет, ако действието се развиваше в сепаре. Осъмваха с уиски „Бюкенън’с“ и музика от Северно Мексико, преборваха махмурлука, смъркайки с пълна сила кока, докато „Лос Хураканес“, „Лос Пумас“, „Лос Бронкос“ или коя да е друга група, платена с банкноти от по сто долара, им пееше „По грам на ноздра“, „Шепа бял прах“, „Смъртта на един федерален агент“, все истории за мъртъвци или за хора, които щяха да умрат.

— Къде е? — попита Тереса.

Гато Фиерос се усмихна мазно и накриво.

— Чуваш ли я, Поте?… Пита за Гуеро. Каква изненада.

Продължаваше да стои облегнат на вратата. Другият убиец кимна с глава. Беше широкоплещест и пълен, с внушителен вид, имаше гъсти черни мустаци и тъмни петна по кожата, като петнист кон. Не се държеше толкова непринудено като приятеля си, погледна нетърпеливо часовника си. Или може би се чувстваше неловко. Движението на ръката му откри дръжката на револвера — на кръста, под лененото сако.

— Гуеро — повтори Гато Фиерос замислено.

Беше извадил ръцете от джобовете си и се приближаваше бавно към Тереса, която продължаваше да стои неподвижна край горната част на леглото. Щом стигна до нея, спря отново и я загледа.

— Виждаш ли, миличка — каза накрая. — Твоят човек се мислеше за много хитър, но се провали.

Тереса усещаше страха свит на кълбо в стомаха си като гърмяща змия. Ситуацията. Страхът беше бял и хладен, като повърхността на надгробен камък.

— Къде е? — настоя тя.

Говореше не тя, а някаква непозната, чиито непредвидими думи я смайваха. Неразумна непозната, несъзнаваща крайната необходимост от мълчанието. Гато Фиерос трябва да бе почувствал нещо такова, защото я погледна изненадан, че е в състояние да задава въпроси, вместо да е парализирана или да крещи от ужас.

— Няма го. Умря.

Непознатата продължаваше да действа на своя глава и Тереса се стресна, когато я чу да казва: „мръсни кучи синове“. Това каза или това се чу да казва, вече съвсем разкаяна, когато последната сричка едва излизаше от устатата й. Гато Фиерос я изучаваше с голямо любопитство и внимание. Гледай ти, колко смела излезе. На всичкото отгоре и ни обижда.

— Тези устенца — поде той мило.

После й удари един шамар и тя се просна на леглото. Наблюдава я известно време, сякаш оценяваше гледката. Кръвта бучеше в слепоочията й, бузата й пламтеше. Зашеметена от удара, Тереса го видя да спира поглед на пакета с белия прах върху нощното шкафче, да сграбчва една щипка и да я поднася към носа си. Ха така, каза наемният убиец. Има примеси, но все пак е добър. После, докато потъркваше палеца и показалеца си, предложи на приятеля си. Но другият отказа, поклащайки глава, и пак погледна часовника си. Не бързаме, братко, отбеляза Гато Фиерос. Въобще не бързаме и хич не ми пука колко е часът. Отново гледаше към Тереса.

— Хубаво парче — уточни той. — На всичко отгоре и вдовичка.

От вратата Поте Галвес произнесе името на другаря си.

— Гато — каза той с много сериозен тон. — Да свършваме.

Първият вдигна ръка, за да го накара да мълчи и седна на леглото.

— Я не се занасяй — настоя другият. — Инструкциите са ясни. Казаха да я очистим, а не да я оправим. Така че да действаме бързо и не ставай гадняр.

Но Гато Фиерос поклащаше глава, сякаш заслушан в ромоленето на дъжда.

— Давай — рече той. — Винаги ми се е искало да опъна тази женска.

Вече я бяха изнасилвали, преди да стане любовница на Гуеро Давила. Беше на петнадесет години, когато няколко момчета от „Лас Сиете Готас“ я изнасилиха, а после и мъжът, който я уреди да работи в бюрото за смяна на валута. Така че знаеше какво я очаква, когато острата като нож усмивка на стрелеца стана по-влажна и той дръпна копчето на джинсите й. Изведнъж вече не изпитваше страх. Защото това не се случва, мина й през ума. Заспала съм и това е само кошмар, подобно на толкова други, а съм го преживявала и преди. Това се случва на друга жена и аз го виждам насън, тя прилича на мен, но не съм аз. Мога да се събудя, когато пожелая, да усетя дишането на моя мъж на възглавницата, да се сгуша в него и да открия, че нищо от това никога не се е случвало. Мога също и да умра, докато спя, от инфаркт, от сърдечен удар, от какво ли не. Мога да умра внезапно и нито сънят, нито животът да имат значение. Дълъг сън без образи и без кошмари. Вечен покой от нещо, което никога не се е случвало.

— Гато — настоя пак другият.

Най-сетне се беше размърдал, беше пристъпил навътре в стаята.

— Хей, какво става — рече той. — Гуеро беше от нашите. Много точен. Спомни си планината, Ел Пасо, границата на река Браво. Баровете. И това е неговото момиче.

Докато изговаряше всичко това, той извади револвер „Питон“ от колана си и го насочи към челото на Тереса.

— Дръпни се да не те опръска, братко, и да приключваме.

Но Гато Фиерос си беше наумил друго и следеше, заплашителен и дързък, с едното око Тереса, а с другото приятеля си.

— Така или иначе ще умре — каза той, — ще е напразно разхищение.

Той отстрани „Питон“-а с един удар на ръката. Поте Галвес започна да мести очи от Тереса към него и обратно, нерешителен, дебел, с потъмнели очи на недоверчив индианец и стрелец от Север, с капки пот по гъстите мустаци, с пръст встрани от спусъка на револвера, чието дуло бе насочено нагоре, сякаш възнамеряваше да се почеше по главата с него. Тогава Гато Фиерос извади оръжието си — една голяма, посребрена „Берета“, насочи я право срещу другия, целеше се в главата му и му каза през смях или да яха и той женската, та да делят по равно, или, ако е от ония, дето предпочитат сами да се оправят, да се маха от пътя му, защото в противен случай ще започнат със стрелбата и ще се разлетят като бойни петли. Тъй че Поте Галвес погледна Тереса примирено и засрамено, няколко мига не помръдна, сетне отвори уста да каже нещо, но не каза нищо. Вместо това прибра бавно „Питон“-а на кръста си, отдалечи се, без да бърза, от леглото и тръгна с мудни крачки към вратата, без да се обръща. Другият наемен убиец продължаваше да го държи подигравателно на мушка и му каза: после ще те поканя на едно уиски, колега, за да те утеша, че си станал обратен. Щом той изчезна от стаята, Тереса чу шум от удар, от нещо, което ставаше на трески. Навярно Поте Галвес бе разбил с юмрук, едновременно мощен и безсилен, вратата на гардероба и поради някаква странна причина Тереса му благодари в себе си. Но нямаше време да мисли за това, защото Гато Фиерос вече смъкваше джинсите й, по-скоро ги издърпваше грубо, повдигаше нагоре блузата й, притискаше грубо гърдите й и слагаше дулото на пистолета между бедрата й, сякаш искаше да я разкъса с него. Тя се остави в ръцете му без вик, без стон, с широко отворени очи, вперени в белия таван на стаята. Молеше се на Господ всичко да свърши скоро и после Гато Фиерос да я убие бързо, преди случилото се да престане да изглежда кошмарен сън и да се превърне в жив ужас.

Беше старата, вечна история. Да свърши така. Не можеше да е по друг начин, въпреки че Тереса Мендоса никога не си бе представяла, че Ситуацията ще мирише на пот, на разгонен мъжкар, на алкохола, изпит от Гато Фиерос, преди да тръгне по дирите на плячката си. Дано да свърши, мислеше тя в моменти на просветление. Дано да свърши веднъж завинаги и да си отдъхна. Това й минаваше през ума за момент и после тя отново потъваше в празнотата, лишена от чувства и от страх. Беше прекалено късно за страх. Той се изпитва, преди нещата да се случат, а утехата, когато те дойдат е, че всичко има край. Единственият истински страх е краят да не се забави прекалено. Но това нямаше да бъде така в случая с Гато Фиерос. Тласъците му бяха яростни, беше нетърпелив да свърши и да се облекчи. Мълчалив. Припрян. Напираше жестоко и безогледно, като я избутваше постепенно към края на леглото. Примирена, с очи втренчени в белотата на тавана, с ясно съзнание само за секунди, с празна глава, докато изтърпяваше натиска, Тереса отпусна ръката си надолу и се натъкна на отворения сак на пода, от другата страна на леглото.

Ситуацията може да има две посоки, откри тя внезапно. Може да е Твоя или на Другите. Изненадата й от подобно разкритие бе такава, че ако мъжът, който я притискаше й го бе позволил, тя би седнала на леглото, с вдигнат нагоре пръст, много сериозна и замислена, за да се увери в него. Да видим. Да разгледаме тази страна на въпроса. Но не можеше да седне, защото единствено ръката й бе свободна, тя бе попаднала случайно в сака и сега докосваше сред пачките банкноти и дрехите студения метал на намиращия се вътре колт „Добле Агила“.

Това не става с мен, помисли си тя. Или по-скоро не успя да помисли нищо, задоволи се само да наблюдава пасивно другата Тереса Мендоса, която мислеше вместо нея. Въпросът е, че когато си даде сметка, тя или другата жена, следена от нея, беше свила пръсти около дръжката на пистолета. Предпазителят беше вляво, точно до спусъка и копчето за изпразване на пълнителя. Докосна го с палеца и усети, че се хлъзва надолу, вертикално, и освобождава ударника. Има един куршум вътре, помъчи се да си спомни. Има един зареден куршум, защото аз го сложих там, в цевта. Спомняше си едно метално изщракване. Или пък само си въобразявам, че съм го направила, а не съм, и куршумът не е там. Прецени всичко това с хладна пресметливост: предпазител, спусък, ударник. Куршум. Това би била нормалната последователност на събитията, стига онова изщракване да е било действително, а не плод на въображението й. В противен случай ударникът щеше да щракне в празното пространство и Гато Фиерос щеше да разполага с достатъчно време, за да се ядоса. Във всеки случай нещата нямаше да се влошат особено. Навярно малко повече насилие или озлобление в последния момент. Нищо, което да не приключи до половин час: за нея, за наблюдаващата я отстрани жена или за двете едновременно. Нищо, което да не престане скоро да боли. В тия размишления беше потънала тя, когато спря да се взира в белия таван и си даде сметка, че Гато Фиерос вече не се движи, а я гледа. Тогава Тереса вдигна пистолета и стреля в лицето му.

Миришеше на изгоряло, на дим и барут. Грохотът още отекваше в стените на спалнята, когато Тереса натисна за втори път спусъка. Но „Добле Агила“-та беше отскочила нагоре при първия изстрел, отплесвайки се толкова при гърмежа, че новият удар отчупи от мазилката парче, голямо колкото длан. Гато Фиерос лежеше проснат върху нощното шкафче, закрил устата си с ръце, сякаш се задушаваше, измежду пръстите му бликаха струи кръв, които плискаха очите му, широко отворени от изненада, смаяни от избухването на изстрела, който бе обгорил косата, веждите и миглите му. Тереса не можеше да разбере дали той надава викове или не, защото шумът от гърмежа се беше блъснал в тъпанчетата й и я беше оглушил. Надигаше се на колене на леглото, с насъбрана блуза на гърдите и гола от кръста надолу, държеше с две ръце дръжката на пистолета, за да се премери по-добре при третия изстрел. Тогава видя Поте Галвес да се появява на вратата, слисан и с изкривени черти на лицето. Обърна се да го погледне бавно, като насън. Револверът беше на колана му и той вдигна ръце пред себе си, сякаш да се предпази. Гледаше уплашен пистолета, който Тереса бе насочила към него. Устата му под черните мустаци се отвори, за да промълви тихо и умолително „не“. Всъщност възможно бе в действителност да е казал „не“ на висок глас, а тя да не е успяла да го чуе, защото ушите й бяха все още заглъхнали от грохота на изстрелите. Накрая реши, че сигурно е така, тъй като мъжът продължаваше да движи бързо устните си, с протегнати помирително ръце, и произнасяше думи, които тя пак не успяваше да чуе. Тереса щеше да натисне спусъка, когато си спомни удара с юмрук по шкафа, „Питон“-а, насочен към челото й, Гуеро беше от нашите, Гато, не ставай гадняр. А това е неговото момиче.

Не стреля. Онзи шум от разпадащи се трески задържа показалеца й неподвижен на спусъка. Усещаше студ в стомаха и по голите си крака, когато, без да престава да държи на мушка Поте Галвес, отстъпи назад в леглото, с лявата ръка натъпка дрехите, бележника и коката в сака. Докато правеше това, погледна с крайчеца на окото Гато Фиерос, който продължаваше да потръпва на пода, притиснал окървавени ръце към лицето си. За миг си помисли да обърне към него оръжието и да го довърши с един изстрел. Но другият убиец стоеше на вратата, с протегнати ръце, с револвер в колана и Тереса беше напълно сигурна, че ако престанеше да се цели в него, тя щеше да отнесе куршума. Така че взе сака и стиснала здраво „Добле Агила“-та в дясната си ръка, стана от леглото. Първо Пинто, после Гато Фиерос, реши накрая тя. Това бе правилната последователност и ударът по шкафа — тя наистина му бе благодарна за него, — не беше достатъчен, за да промени нещата. В този момент забеляза, че очите на мъжа срещу нея четяха мислите й, устата под мустаците прекъсна изречението си по средата — сега до слуха й стигаше неясен шепот. Тя стреля за трети път, но секунда по-рано Потемкин Галвес, с изненадваща бързина за пълен като него мъж, вече се беше втурнал към входната врата и по стълбите, хващайки пистолета си. И тя изстреля четвъртия и петия куршум, преди да си даде сметка, че е напразно и че може да остане без муниции. Не тръгна след него, защото знаеше, че наемният убиец не можеше да си отиде по този начин. Щеше да се върне много скоро, нейното предимство беше чисто стечение на обстоятелствата и срокът му щеше скоро да изтече. Два етажа, помисли си тя. И положението все още не е по-лошо от вече познатото. Отвори прозореца на спалнята, наведе се към вътрешния двор и различи долу в тъмнината дървета и храсти. Забравих да довърша гадняра Гато Фиерос, сети се тя прекалено късно, докато вече скачаше в празното пространство. После клоните и храстите одраха краката, бедрата и лицето й, докато падаше сред тях. Стъпалата я заболяха от скока на земята, сякаш костите й се бяха раздробили. Стана, накуцвайки, изненадана, че е жива и побягна боса и гола от кръста надолу между паркираните коли и сенките на двора. Накрая спря, по-надалеч, останала без дъх. Приклекна, а сетне се свлече до една полуразрушена ограда. Освен смъденето на одраните места и раните, които си бе направила при тичането с боси крака, усещаше и неприятно парене между бедрата си. Пресният спомен я разтърси, тъй като другата Тереса Мендоса току-що я бе напуснала. Беше останала сама, без никой, комуто да приписва своите чувства и преживявания. Изпита остра нужда да уринира и го направи така, както си стоеше, клекнала и неподвижна, треперейки като в треска. Фаровете на един автомобил я осветиха за миг: стискаше сака в една ръка и пистолета в другата.

[1] Археологически музей в гр. Мексико — Б.р. ↑

[2] Cabbalilos (исп.) — кончета. — Б.пр. ↑

[3] Вид агаве, столетник — Б.пр. ↑

[4] Гуайава — плодно дърво от рода на миртовите. — Б.пр. ↑

[5] Псевдоним на Марио Морено Рейес, мексикански комедиен филмов актьор, известен като мексиканския Чарли Чаплин. — Б.р. ↑

[6] Вид кактус. — Б.пр. ↑

[7] Така наречените Narcocorridas съставляват голяма част от съвременния песенен фолклор на Мексико. — Б.р. ↑

[8] Ядлива ларва на някои мравки. — Б.пр. ↑

[9] Гуеро (исп.) — русокос. — Б.пр. ↑

[10] Питка от царевично брашно, обикновено с някакъв пълнеж. — Б.пр. ↑

[11] Амадо Карильо Фуентес (1954–1997) — „Господаря на Небесата“, един от босовете на мексиканските наркокартели, управлявал голяма част от въздушния наркотрафик в региона, променял многократно външния си вид с помощта на пластична хирургия, починал при последната подобна операция. Съществуват предположения, че е инсценирал смъртта си, за да се спаси окончателно от преследванията на конкуренцията и властите. — Б.р. ↑

[12] Кокаин — Б.пр. ↑

[13] Щурмова пушка с малки размери, с ограничено ползване от въоръжените сили, но често използвана и от наркомафиотите — Б.пр. ↑

[14] Gate (исп.) — котарак. — Б.пр. ↑

[15] „Педро Ножа“ — песен на Рубен Бладес, певец на салса. — Б.пр. ↑

[16] „Хуанито Хищника“ — песен на Уили Колон, прочут съвременен изпълнител на салса. — Б.пр. ↑

2.

Разказват как законът го видял и тръпки ги побили.

Вече споменах, че се подвизавах из Кулиакан, Синалоа, в началото на проучванията ми, преди да се запозная лично с Тереса Мендоса. Там, където наркотрафикът отдавна е престанал да бъде незаконен и се е превърнал в обективен обществен факт. Известно количество долари, добре разпределени, ми осигуриха достъп в специализираните в тази дейност кръгове, онези, в които един любопитен и лишен от препоръки чужденец може да свърши най-неочаквано плуващ в Умайа или Тамасула с куршум в главата. Сприятелих се и с двама души: Хулио Бернал, завеждащ културните въпроси в общината и писателя от Синалоа Елмер Мендоса, чиито прекрасни романи „Самотен убиец“ и „Любовникът на Дженис Джоплин“ бях прочел, за да се потопя в атмосферата. Именно Елмер и Хулио ме ориентираха най-добре в местната обстановка. Никой от тях не се бе срещал лично с Тереса Мендоса в началото на тази история — тогава тя е била никоя, — но познаваха Гуеро Давила и други герои, които по един или друг начин бяха дърпали конците на действието. Така успях да науча голяма част от това, което зная сега. В Синалоа всичко е въпрос на доверие. В суров и сложен свят като този, правилата са прости и място за грешки няма. Човек бива представен някому от приятел, комуто въпросният някой има доверие. И последният има доверие на теб, защото има доверие на приятеля, който те е препоръчал. После, ако нещо се обърка, препоръчалият те отговаря с живота си, а ти — със своя. Бум, бум. Гробищата на североизточно Мексико са пълни с надгробни плочи с имена на хора, на които някой някога се е доверил.

Една нощ в „Дон Кихот“, изпълнена с музика и цигарен дим, докато пиехме бира и текила, след като бяхме изслушали дебелашките вицове на Педро Валдес, а преди това гледахме Енрике, чийто глас излизаше от корема и Чечито, неговата кукла, пристрастена към кокаина, Елмер Мендоса се наведе през масата и посочи един едър, мургав мъж, с очила. Той пиеше, заобиколен от голяма група хора, от ония, които никога не свалят саката или якетата си, сякаш навсякъде им е студено. Бяха с ботуши от змийска или щраусова кожа, колани с украса от пита от по хиляда долара, със сламени или бейзболни шапки със знака на „Томатерос“ от Кулиакан и с много дебели златни вериги по вратовете и ръцете. Бяхме ги видели да слизат от два много големи джипа и да влизат в заведението като у дома си. Охраната на вратата ги поздрави раболепно и не ги претърси, както останалите клиенти.

— Това е Сесар Батман Гуемес — каза Елмер тихо. — Известен наркобос.

— Има ли песни за него?

— Няколко — моят приятел се смееше, докато отпиваше. — Той уби Гуеро Давила.

Останах със зяпнала уста, загледан в групичката. Тъмни лица, сурови черти, големи мустаци и очевидно опасни. Бяха осем души, бяха дошли преди петнайсетина минути и бяха изпили двадесет и четири кутии бира. Току-що си поръчаха две бутилки уиски „Бюкенън’с“ и още две „Реми Мартен“. Балерините напуснаха сцената и се присъединиха към тях — нещо необичайно за „Дон Кихот“. Група изрусени хомосексуалисти — локалът се пълнеше с гейове в последните часове на нощта и те се смесваха без проблеми с клиентелата — им отправяха многозначителни погледи от съседната маса. Въпросният Гуемес им се усмихваше лукаво, много мъжки, а после викаше сервитьора, за да плати питиетата им. Истинско мирно съвместно съществуване.

— Откъде знаеш?

— Как откъде? Знае го цял Кулиакан.

Четири дена след това, благодарение на една приятелка на Хулио, която имаше племенник, свързан с тоя бизнес, Сесар Батман Гуемес и аз проведохме странен и интересен разговор.

Бях поканен на барбекю в една къща сред хълмовете на Сан Мигел, във високата част на града. Там младите наркомафиоти, не толкова разточителни като бащите си, които слизаха от планината и се заселваха първо в квартал „Тиера Бланка“, а сетне щурмуваха великолепните къщи на „Чапултепек“, започваха да инвестират в дискретни къщи, в които луксът бе скрит зад вратите и се пазеше за семейството и гостите. Племенникът на приятелката на Хулио беше на двадесет и четири години, казваше се Ернесто Самюелсън и беше син на прословут наркобос от Сан Хосе де лос Орнос, който в младостта си неведнъж бе участвал в престрелки с полицията и вражески групировки, а сега излежаваше устройваща го присъда в затвора „Пуенте Гранде“ в Халиско. Петима от братовчедите му и единият от по-големите му братя бяха застреляни от други наркомафиоти, от федералните агенти или от военните. И Ернесто си бе взел бързо поука: правно образование в САЩ, бизнес в чужбина и никога на родна земя. Препрани пари в уважавана мексиканска компания за тежкотоварни автомобили и в панамски развъдници за скариди. Живееше в къща, която не биеше на очи, с жена си и двете си деца, караше непретенциозно европейско „Ауди“ и прекарваше три месеца от годината в скромен апартамент в Маями с паркиран „Голф“ в гаража. Така живееш по-дълго, обичаше да казва той. В нашия занаят завистта убива.

Ернесто Самюелсън ме представи на Сесар Батман Гуемес под навеса от тръстикови и палмови листа в своята градина. Гуемес държеше чаша бира в едната ръка и чиния с препечено месо в другата. Пише романи и сценарии за филми, каза Ернесто, и ни остави сами. Батман Гуемес говореше спокойно и тихо, с дълги паузи, които използваше, за да те изучи от глава до пети. Не беше прочел и една книга в живота си, но обожаваше киното. Говорихме за Ал Пачино — „Белязания“ беше любимият му филм, за Робърт де Ниро — „Запознай се с нашите“, „Казино“ и за това как режисьорите и сценаристите в Холивуд, тези кучи синове, никога не показваха някой наркотрафикант американец, с руса коса, а всички се казваха Санчес и бяха родени на юг от река Браво. Това за наркотрафиканта с руса коса ми бе добре дошло, така че споменах името на Гуеро Давила. И докато събеседникът ми ме гледаше много внимателно и мълчаливо иззад очилата си, изтърсих за капак и името на Тереса Мендоса. Пиша за нея, поясних аз, с ясното съзнание, че в определени кръгове и с определен вид хора лъжите винаги могат да рикошират. А ме бяха предупредили, че Батман Гуемес е толкова опасен, че когато отивал в планината, койотите запалвали огън, за да не ги приближи.

— Мина дяволски много време оттогава — каза той.

Не му давах повече от петдесет години. Беше много мургав, с ясно изразени черти на северняк. После разбрах, че не е от Синалоа, а от Аламос, щата Сонора, земляк на Мария Феликс[1], започнал като каналджия и дребен контрабандист, прекарвал емигранти, трева и кока на картела Хуарес с техен камион. По-късно се издигнал в йерархията: отначало като служител на „Господаря на Небесата“, накрая — собственик на компания с тежкотоварни автомобили и друга с малки частни самолети. С тях извършвал контрабанда между планината Невада и Калифорния, докато американците затегнали въздушния контрол и затворили всички пролуки в радарната си система. Сега водеше улегнал живот, благодарение на спестяванията си, инвестирани в сигурни сделки, и от контрола на някои селища високо в планината на Синалоа, близо до границата с Дуранго, където отглеждаха канабис. Имаше голямо ранчо по пътя за Ел Саладо, с четири хиляди глави добитък: имаше бразилски говеда, и от породите „ангъс“ и „браво“. Гледаше и расови състезателни коне, бойни петли, които му носеха купища пари през октомври и ноември, по състезанията на панаира на скотовъдците.

— Тереса Мендоса — промърмори след известно време той.

Поклати глава, докато произнасяше името, сякаш си припомняше нещо забавно. После отпи глътка бира, сдъвка парче месо и отпи отново. Продължаваше да се взира в мен през очилата, малко дяволито, давайки да се разбере, че няма нищо против да говори за нещо толкова отдавнашно и че рискът от задаването на въпроси в Синалоа е изключително мой. Да говориш за мъртвите не пораждаше проблеми, песните за наркотрафиканти са пълни с истински имена и случки. Опасно бе да настъпиш живите, с риск някой да те сбърка с бъбривец и доносник. Аз приех правилата на играта, докато поглеждах към златната котва, малко по-дребна от тази на „Титаник“, висяща на дебелия синджир и проблясваща през отворената яка на карираната му риза, и без заобикалки зададох въпроса, който беше на върха на езика ми, откакто Елмер Мендоса бе споменал името му преди четири дни, в „Дон Кихот“. Казах каквото трябваше да кажа, после вдигнах поглед, а мъжът продължаваше да ме наблюдава. Или съм му симпатичен, помислих си аз, или ще си имам неприятности. След няколко секунди отпи нова глътка бира, без да престава да ме гледа. Трябва да съм му станал симпатичен, защото накрая се усмихна леко, не повече от необходимото. За филм ли ви трябва или за роман, попита той. Отговорих, че още не зная. Вероятно и за двете. Тогава ми предложи бира, взе друга за себе си и започна да ми разказва за предателството на Гуеро Давила.

Гуеро не беше лошо момче. Смел, изпълнителен, представителен. Приличаше на Луис Мигел[2], но по-слаб и по-жилав. И голям веселяк. Душа човек. Раймундо Давила Пара харчел парите веднага щом ги спечелел, или почти веднага, бил щедър с приятелите си. Двамата със Сесар Батман Гуемес осъмвали неведнъж сред музика, пиене и жени, докато отпразнували успешни операции. Дори по едно време били близки приятели: кръвни братя, както казваха в Синалоа. Бил американец от мексикански произход, роден в Сан Антонио, щата Тексас. Започнал много млад. Прекарвал трева в коли за САЩ. Неведнъж пътували заедно през Тихуана, Мексикали или Ногалес, докато американците не се погрижили да ги приберат за известно време в затвора там, на север. Сетне Гуеро се заинатил да лети. Имал някакво образование и си платил курсовете за гражданска авиация в старото училище на булевард „Салата“. Като пилот беше добър, най-добрият, призна Батман Гуемес, поклащайки одобрително глава. Нямаше страх от нищо — най-подходящият човек за нелегални приземявания и излитания на малките писти, скрити в планината, или за полети на ниска височина, за да се избягват радарите на полусферичната система, контролираща въздушните пътища между Колумбия и САЩ. Истината е, че „Чесна“-та му бе сякаш продължение на ръцете и нрава му. Можеше да се приземи където и да е, когато и да е и това му спечели слава, пари и уважение. Приятелите в Кулиакан с право го наричаха „Краля на късата писта“. Дори Чалино Санчес, който също му беше приятел, бе обещал му да напише песен с това заглавие: „Краля на късата писта“. Но на Чалино му видяха сметката без време, Синалоа не е здравословно място, и така Гуеро си остана без песен. При все това, с или без песен, никога не му е липсвала работа. Кръстникът му, дон Епифанио Варгас, голям наркобос, ветеран от планината, с много добри връзки, твърд и точен, контролираше „Нортеня де Авиасион“, частна компания със самолети „Чесна“, „Пайпър Команч“ и „Навахо“. Под прикритието на компанията Гуеро Давила извършваше нелегални полети с товари от двеста или триста килограма, преди да се включи в големите сделки от златната епоха, когато Амадо Карильо си спечели прозвището „Господаря на Небесата“, като организира най-големия въздушен мост в историята на наркотрафика между Колумбия, Южна Калифорния, Синалоа, Чихуахуа и Халиско. Много от мисиите, осъществени от Гуеро, бяха за отвличане на вниманието. Той действаше като примамка на екраните на наземните радари и на тези в самолетите „Орион“, натъпкани с техника и екипажи от гринговци и мексиканци. Не само отвличаше вниманието, а и се развличаше, защото това го забавляваше. Спечели страшно много, като рискуваше живота си в полети на предела на разума, дневни и нощни. Немислими маневри, приземявания и излитания на две педи от земята на невероятни места, всичко с цел да отклони вниманието от големите самолети — „Боинг“, „Каравел“ и „DC8“. Последните бяха закупувани от трафикантите с общи средства и превозваха за едно пътуване от осем до десет тона, със съучастието на полицията, Министерство на отбраната и самото мексиканско правителство. Бяха щастливите времена на президента Карлос Салинас, с наркотрафика в сянката на Лос Пинос. Много щастливи години и за Гуеро Давила: празни самолети, без товар, за който да носи отговорност, игра на котка и мишка с противници, които никога не можеха да бъдат купени изцяло. В тези полети залагаше живота си на карта. Или пък рискуваше да се сдобие с дълга присъда, ако го хванеха гринговците.

По онова време Сесар Батман Гуемес, стъпил буквално с двата крака на земята, започваше да се издига в мафията на Синалоа. Мексиканските групировки ставаха независими от доставчиците в Меделин и Кали. Качваха цените, караха ги да им плащат с все по-големи количества дрога и самите те търгуваха с колумбийската дрога, преди това само транспортирана от тях. Това спомогна за възхода на Батман в местната йерархия. След няколко кървави разчиствания на сметки, с цел да се стабилизира пазара и конкуренцията — понякога те започваха с дванадесет-петнадесет трупа, чужди и свои — и след като бяха назначени на заплата колкото се може повече полицаи, военни и политици, включително митничари и гринговци от имиграционните служби, пакетите с неговия знак — един малък прилеп, започнаха да преминават река Браво с големи камиони. Занимаваше се с всичко — с гума[3] от планината, с кока, с марихуана. Живея от три животни, казваше текстът на една песен, която била поръчана на група от улица „Франсиско Виля“: моят папагал, моят петел и моята козичка[4]. Почти по същото време дон Епифанио Варгас, дотогава шеф на Гуеро Давила, започваше да се специализира в наркотици с бъдеще, като „кристал“ и екстази: имаше собствени лаборатории в Синалоа и Сонора, а също и от другата страна на границата с гринговците. Ако американците искат да яздят, казваше той, аз сам ще им оседлая кобилата. За няколко години, с малко стрелба и не много материал за гробището, действайки предпазливо и полека, Варгас успя да се превърне в първия мексикански магнат сред предвестниците на фината дрога като ефедрина, който внасяше без проблеми от Индия, Китай и Тайланд, и в един от основните производители на метамфетамин на север и на юг от границата. Започна да навлиза и в политиката. С легалните сделки и с нелегалните, прикрити зад фармацевтично дружество. Кокаинът и „Нортеня де Авиасион“ му идваха в повече. Така че продаде фирмата за въздушен транспорт на Батман Гуемес. Така Гуеро Давила, който предпочиташе да продължава да лети, вместо да печели пари, смени шефа си. По това време Гуеро вече си бе купил къща на два етажа в квартал „Лас Кинтас“, вместо старото черно бронко караше друго, последен модел, и живееше с Тереса Мендоса.

Тогава нещата започнаха да се объркват. Раймундо Давила Пара не беше дискретен човек. Не му прилягаше да доживее до старини, затова предпочиташе да изживее всичко бързо. От нищо не му пукаше, както казват планинците. И най-вече го погубваше голямата му уста, тя в крайна сметка погубва и акулите. Като последен глупак се хвалеше с извършените подвизи и с тези, които предстояха. Обичаше да казва: по-добре пет години да живея като цар, отколкото петдесет в хомот. Така, лека-полека, до ушите на Батман Гуемес започнали да достигат слухове. Гуеро мамел, като прекарвал и своя стока наред с чуждата, възползвал се от пътуванията, за да прави и собствени сделки. Стоката му я подсигурявал бивш полицай — Гуадалупе Пара, познат още като Лупе ел Чино или Чино Пара, който бил негов братовчед и имал връзки. Обикновено ставало дума за кокаин, конфискуван от полицаите, те хващали двадесет килограма, декларирали пет от тях, а останалите пускали в обращение. Това било много, ама много лошо, не това, дето вършели хората на реда, а това, че Гуеро си въртял собствен бизнес. Защото вече вземал куп пари за работата си, а правилата са си правила, и да правиш частни превозвания в Синалоа, зад гърба на шефовете, е най-сигурният начин да си навлечеш неприятности.

— Когато живееш опасно — отбеляза Батман Гуемес онази вечер, с бира в едната ръка и чиния печено месо в другата, — трябва да работиш честно.

Накратко: Гуеро много си отварял устата, а и гадният му братовчед не се оказал стока. Безогледен, мърляч и глупак, Чино Пара бил от онези идиоти, които наемаш да прекарат камион с кокаин и те ти докарват камион с пепси-кола. Натрупал бил дългове, имал нужда да смърка кока на всеки половин час, падал си по големи коли, а жена си и трите дечица бил настанил в луксозна къща в най-скъпата част на „Лас Кинтас“. И за капак: зелените гущери заминавали така лесно, както идвали. Двамата братовчеди решили да сътворят една собствена операция, с размах: превозването на една пратка, която хората на реда държали скрита в Ел Салто, Дуранго, и за която имало купувачи в Обрегон. Както обикновено, Гуеро летял сам. Възползвайки се от едно пътуване до Мексикали с четиринадесет кутии от свинска мас, всяка една от тях напълнена с двадесет килограма хероин, той се отбил, за да вземе петдесет килограма от райския прах[5], всичкият надлежно опакован в пакети. Но някой го издал, а друг решил да му подреже крилцата.

— Кой някой?

— Не се занасяйте. Просто някой.

Капана, продължи разказа си Батман Гуемес, му го заложили на самата писта за приземяване, в шест часа следобед — уточняването на часа би било от особена полза за песента, която Гуеро желаеше и която покойният Чалино Санчес така и не написа. Било близо до мястото в планината, познато под името Гръбнакът на Дявола. Пистата била само триста и дванадесет метра. Гуеро я прелетял, без да забележи нищо подозрително. Точно се канел да кацне. Елероните на „Чесна“-та били в крайно положение, рулят се тресял като пред разпадане. Снижавал се отвесно, сякаш се спускал с парашут. Преминавал първия участък със скорост от четиридесет възела, когато видял две камионетки и хора, скрити под дърветата, които не би трябвало да са там. Така че вместо да използва спирачките, той дал газ, ускорил и дръпнал лоста. Навярно би успял. Някой каза после, че когато започнали да го обстрелват с цели пълнители от „R15“ и от автоматични пушки, вече почти бил смогнал да вдигне колелата от земята. Но хвърчало много олово и „Чесна“-та се разбила на стотина крачки след края на пистата. Когато отишли при него, Гуеро бил още жив сред смачканите останки на кабината. Бил с окървавено лице, с раздробена от куршум челюст, а натрошените му кости стърчали от крайниците. Но още дишал слабо. Нямало да изкара дълго, но инструкциите били да го убият бавно. Извадили дрогата от самолета и после, както е по филмите, хвърлили една горяща запалка „Зипо“ на бензина, който се стичал от счупения резервоар.

Фля-я-яс. Истината е, че Гуеро вече не си е давал сметка почти за нищо.

Когато живееш опасно, повтори Сесар Батман Гуемес, няма друг изход, освен да работиш честно. Този път го каза като заключение, със замислен тон, оставяйки празната чиния на масата. После цъкна с език, допи бирата и погледна жълтия етикет, на който пишеше „Сервесерия дел Пасифико“ АД. През цялото време беше говорил така, сякаш току-що разказаната история нямаше нищо общо с него, а е нещо, чуто оттук-оттам. Нещо, известно на всички. И предположих, че е точно така.

— Какво стана с Тереса Мендоса? — осмелих се да попитам аз.

Изгледа ме лукаво иззад очилата си, сякаш питаше безмълвно „какво да е станало“. Попитах направо дали тя е била замесена в маневрите на Гуеро, той отрече, без да се двоуми. И дума да не става, отговори. Тогава беше една от многото: младичка, мълчалива. Момичето на един наркотрафикант. С тази разлика, че не се изрусяваше и не беше от тия, дето си вирят носа, на които им харесва да се перчат. Колкото до другото, додаде той, тук жените се занимават с техните си работи: фризьори, телевизионни сериали, Хуан Габриел и музика от Север, покупки за три хиляди долара от скъпите магазини „Серхас“ и „Копел“, където появата им струваше повече от парите им. Знаете как е. Тих пристан за боеца. Чули сте нещичко, разбира се. Но тя нямаше нищо общо с тъмните дела на своя човек.

— Защо сте тръгнали да я търсите тогава?

— Защо питате мен?

Изведнъж беше станал сериозен и отново се уплаших, че разговорът е приключил. Ала след миг вдигна рамене. Тук има правила, каза той. Човек не ги избира, а ги намира създадени, когато влиза в играта. Всичко е въпрос на репутация и уважение. Като при някои риби. Ако губиш сила или кървиш, останалите се нахвърлят отгоре ти. То е като да сключиш договор със смъртта и живота: хикс години, но като цар. Каквото и да разправят, мръсните пари задоволяват глада точно толкова, колкото и чистите. Освен това осигуряват лукс, музика, вино и жени. После умираш и настъпва вечен покой. Малко наркотрафиканти стигат до пенсия. Естественият край е затвор или гробища. Не става така само с големите късметлии или умните глави, които знаят кога да спрат. Епифанио Варгас, например. Той стигна до върха, като купи половината Синалоа и уби другата половина, после се захвана с фармацевтичната промишленост и сега е вече в политиката. Но това е рядкост. Тук хората нямат доверие на тези, които изкарват много време в този бизнес и продължават да са активни.

— Активни?

— Живи.

Остави ми три секунди да го осмисля. Тези, които разбират и вършат тая работа, разправят — добави той, като натъртваше особено на „разправят“ и „тези“, — че дори съвестно и честно да се трудиш, да си сериозен и изпълнителен, пак свършваш зле. Приятелите идват, разбирате се без проблеми, предпочитат те пред други, издигаш се, без да искаш, и тогава конкурентите те погват. Затова всяка погрешна стъпка се заплаща скъпо. На всичкото отгоре, колкото повече близки същества имаш и обичаш, толкова по-уязвим ставаш. Ето например, случаят с друг един известен рус мъж, за когото има песни, Хектор Палма. Заради разногласия негов бивш съдружник отвлече и измъчва семейството му. Казват, че на рождения ден му изпратил кутия с главата на съпругата му. Ю-пи-и-и-и. Когато живееш на ръба на острието, не можеш да си позволиш да забравиш правилата. Правилата осъдиха Гуеро Давила. А беше добро момче, повярвайте ми. Смелчага. Страхотен характер, другар. Луда глава от тези, които залагат душата си и умират, където им кажеш. Малко бъбрив и амбициозен, както видяхте, нищо по-различно от най-доброто, което се среща тук. Не зная дали ме разбирате. Колкото до Тереса Мендоса, тя беше неговото момиче. Невинна или не, правилата включваха и нея.

Света Богородице. Мили Боже. Малкият параклис на Малверде беше тъмен. Само един фенер проблясваше над вратата, отворена по всяко време на денонощието, а през прозорците се процеждаше червеникавата светлина на няколкото запалени пред олтара свещи. От дълго време Тереса стоеше неподвижна в тъмнината, скрита до оградата, разделяща пустата улица „Инсурхентес“ от железопътната линия и канала. Опитваше се да се моли и не можеше. Други неща занимаваха ума й. Много време й бе необходимо, за да се реши да се обади по телефона. Претегляше възможностите. После вървя дотам, като наблюдаваше много предпазливо околностите. Сега чакаше. Криеше огънчето на цигарата в шепата си. Половин час, беше казал дон Епифанио Варгас. Тереса не носеше часовник и й беше невъзможно да прецени колко време е минало. Почувства празнина в корема си и понечи да загаси бързо цигарата. В този момент една полицейска кола мина бавно, в посока към булевард „Сапата“. Тъмни силуети на двама патрулиращи на предните седалки, лицето вляво, мярнато за миг, едва-едва огрято от светлината на параклиса. Тереса се дръпна назад, за да се скрие на по-тъмно. Не само защото беше извън закона. В Синалоа, както и в останалата част на Мексико да се сблъскаш със закона понякога означаваше да се напъхаш в устата на вълка — от патрулиращия полицай — стремящ се към допълнително парично възнаграждение за разкриване на престъпна дейност, със закопчано догоре яке, за да не се види номера на значката, — до началника, получаващ всеки месец пачка долари от наркотрафика.

Безполезна молитва, която нямаше край. Света Богородице. Мили Боже. Беше я започвала шест или седем пъти, без да я довърши нито веднъж. Параклисът на разбойника Малверде будеше у нея прекалено много спомени, свързани с Гуеро Давила. Навярно затова, когато дон Епифанио Варгас прие по телефона да се срещнат, тя посочи това място, почти без да мисли. Отначало дон Епифанио Варгас й предложи да отиде в квартал „Чапултепек“, близо до къщата му. Но това предполагаше тя да прекоси града и един мост на река Тамасула. Твърде голям риск. Не спомена никаква подробност от случилото се, каза само, че бяга и че Гуеро й бил казал да се свърже с дон Епифанио, но последният долови, че нещата са зле и отиват на по-зле. Поиска да я успокои: не се притеснявай, Тересита, ще се срещнем, не падай духом и не мърдай оттам. Скрий се и ми кажи къде си. Винаги я наричаше Тересита, когато я срещаше с Гуеро по крайбрежната улица, в ресторантите по плажа на Алтата, на празненства, или в неделя, когато похапваха шкембе, скариди с лимонов сок и лук и пълнени сладководни раци в „Лос Аркос“. Наричаше я Тересита и я целуваше, дори веднъж я беше запознал с жена си и децата си. Въпреки че дон Епифанио беше умен и могъщ човек, с повече пари, отколкото Гуеро би натрупал за цял живот, винаги беше любезен с него. Продължаваше да го нарича „кръщелника ми“, както в старите времена. Един път, на Коледа — първата, която Тереса прекара като годеница, дон Епифанио й изпрати цветя, много красив колумбийски смарагд на златен синджир и десет хиляди долара — да изненада любимия с подарък, а с остатъка да си купи каквото пожелае. Затова тази вечер Тереса му се беше обадила, пазеше за него онзи бележник, който я изгаряше, и чакаше неподвижна в тъмнината на няколко крачки от параклиса на Малверде. Света Богородице, мили Боже. Защото единствено на дон Епи можеш да имаш доверие, уверяваше я Гуеро. Той е точен и благороден човек, беше добър шеф, а ми е и кръстник. Гуеро, негоднико. Това й го беше казал преди всичко да отиде по дяволите, преди да звънне телефонът, който никога не трябваше да звъни, и тя да се окаже в настоящото си положение. Дано, промълви тя, да гориш в ада. Копеле. Задето ме подложи на всичко това. Сега знаеше, че никому не можеше да има доверие, нито дори на дон Епифанио. Затова му беше казала да се срещнат там, без да мисли дори, макар дълбоко в себе си да го бе премислила. Параклисът беше спокойно място. До него можеше да стигне скрита между линиите на влака, движещ се покрай брега на канала. Можеше да следи улицата от едната страна, а от другата да види, ако мъжът, който я наричаше Тересита и й бе подарил десет хиляди долара и смарагд за Коледа, не дойдеше сам. Или ако Гуеро беше сбъркал в изчисленията, или ако куражът й се изпареше — в най-добрия случай, ако можеше, — да се впусне отново в бяг.

Бореше се с изкушението да запали нова цигара. Света Богородице. Мили Боже. През прозорците можеше да види свещите, горящи в параклиса. Свети Малверде приживе бил простосмъртният Хесус Малверде. Разказват, че добрият разбойник грабел богатите, за да помага на бедните. Свещениците и официалните власти така и не го признали за светец. Но свещениците и властите нищо не разбираха от тези неща. Народът сам го канонизирал. След екзекуцията му, правителството заповядало тялото му да не се погребва, за назидание. Но хората, минаващи покрай мястото, поставяли камъни, всеки път по един, да не нарушават заповедта. Така накрая бил погребан по християнски. По-късно се появил параклисът и всичко останало. Сред суровите хора на Кулиакан и цяла Синалоа, Малверде беше по-популярен и по-голям чудотворец от самия Бог или Светата Дева от Гуадалупе. Параклисът беше пълен с паметни плочи и приношения в знак на благодарност за сторените чудеса: коси на дете за лесно раждане, скариди в спирт за добър улов, снимки, картини. Но свети Малверде беше най-вече закрилник на наркотрафикантите от Синалоа. След всяко щастливо завръщане и всяка сполучлива сделка те идваха, за да търсят покровителство и да се отблагодаряват с дарове и паметни плочи с издялани или написани на ръка думи. „Благодаря ти, благодетелю, че ме отърва от затвора“ или „Благодаря ти, ти си знаеш за кое“ можеше да се прочете на лист, залепен на стената до образа на светеца — тъмен, мустакат, облечен в бяло и с красива черна яка на врата. Най-коравите мъже, най-жестоките престъпници от равнината и планината носеха снимката му в колани, амулети, бейзболни шапки и коли, произнасяха името му и се прекръстваха. Много майки идваха да се молят, когато синовете им правеха първото пътуване, бяха в затвора или имаха сериозни неприятности. Имаше стрелци, които залепваха образа на Малверде на извивката на пистолета или на дръжката на автомата. Дори Гуеро Давила, който твърдеше, че не вярва в тия работи, имаше на командния пулт на самолета снимка на светеца, в кожена рамка, с молитвата „Нека Госпот да благослови пътя ми и да ми помогне да се върна“: дословно, включително с правописната грешка. Тереса я беше купила от човека, грижещ се за параклиса, след като известно време, в началото, скришом ходеше там да пали свещи, когато Гуеро не се завръщаше с дни. Правеше го, докато той разбра и й забрани. Идиотски суеверия, хубавице. Дявол да го вземе. Не ми харесва жена ми да се прави на глупачка. Но в деня, когато тя му даде снимката с молитвата, той не каза нищо, дори не се присмя, а я сложи на таблото на „Чесна“-та.

Когато фаровете угаснаха, след като на два пъти продължително бяха осветили параклиса, Тереса вече бе насочила „Добле Агила“-та към колата. Страхуваше се, но това не й пречеше да претегля всички „за“ и „против“ и да се оглежда за външните признаци, зад които би могла да я дебне опасността. Още преди време хората, наели я на работа в обменното бюро на пазара „Буелна“ бяха открили, че й се удават сметките. А + В равно на X, плюс Z вероятности нагоре или надолу, умножения, деления, събирания и изваждания. И това отново я изправяше пред Ситуацията. Бяха изминали поне пет часа, откакто бе звъннал телефонът в къщата в „Лас Кинтас“ и около два от първия изстрел в лицето на Гато Фиерос. Беше платила дължимото на ужаса и объркването, а сега всички сили на инстинкта и интелекта й бяха впрегнати в усилието да се опази жива. Затова ръката й не трепваше. Затова искаше да се моли и не успяваше. В замяна си спомняше с абсолютна точност, че е изстреляла пет куршума, че й остава един в предкамерата и десет в пълнителя, че откатът на „Добле Агила“-та е много силен за нея, че следващия път трябва да се прицели малко по-надолу от целта, ако иска да улучи, а лявата й ръка не трябва да е под дръжката като във филмите, а върху дясната китка, за да я крепи здраво при всеки изстрел. Това беше последната възможност и тя го знаеше. След един час, ако сърцето й биеше бавно, кръвта й се движеше спокойно и сетивата й бяха нащрек, би могла да почувства разликата между това да е жива или да е два метра под земята. В името на това беше смръкнала няколко пъти от наркотика в сака. И в името на това, когато пристигна белият шевролет „Събърбън“, отклони инстинктивно очи от светлината, за да не я заслепява. Сега пак гледаше над оръжието, с пръст на спусъка, задържаше дъха си и дебнеше за най-дребния признак, че има нещо гнило. Готова бе да стреля по всекиго.

Чу как се отварят вратите на колата. Притаи дъх. Една, две, три. Мамка му. Три мъжки силуета прави до колата, осветени в гръб от уличните лампи. Трябва да избираш. Беше повярвала, че е в безопасност, че стои настрана, докато друг се оправя вместо нея. Ти бъди спокойна, хубавице — така беше в началото. Ти само ме обичай, аз ще се погрижа за останалото. Беше сладко и удобно. Беше измамна сигурността да се събуди през нощта и да чуе равномерното дишане на своя мъж. Дори страхът не съществуваше тогава, защото страхът е рожба на въображението. А тогава имаше само щастливи часове, които се лееха като красиво болеро или тиха вода. Лесно бе да попаднеш в клопката: смехът му, когато я прегръщаше, устните му, обхождащи цялото й тяло, устата, мълвяща нежни и дръзки думи съвсем тихо, между бедрата й, много близо и навътре, сякаш щеше да остане завинаги там. Ако живееше достатъчно дълго, че да започне да губи паметта си, тази уста щеше да е последното нещо, което щеше да забрави. Но никой не е вечен. Никой не е защитен, всяка сигурност е измамна. Внезапно се събуждаш пред очевидния факт, че е невъзможно да се измъкнеш от истинския живот, че съществуването е път и да вървиш означава непрекъснато да правиш избор. Или това, или онова. С кого да живееш, кого да обичаш, кого да убиеш. Кой да те убие. Съзнателно или без да иска, всеки минава по собствените си стъпки. Ситуацията. В крайна сметка правиш избор. След секунда двоумене, тя насочи пистолета към най-едрия от трите мъжки силуети. Оказваше се по-добрата мишена, освен това беше и шефът.

— Тересита — каза дон Епифанио.

Този познат, толкова близък глас докосна нещо дълбоко в нея. Почувства, че сълзите замъглиха погледа й. Беше прекалено млада, а бе вярвала, че вече е невъзможно да се разплаче. Внезапно се почувства ранима. Поиска да разбере защо и загуби време, за да успее да го преодолее. Тъпа кучка, каза си тя. Проклета, гламава коза. Ако нещо се обърка, оплескала си я съвсем. Далечните улични светлини са размазваха пред очите й, всичко се превърна в смесица от течни отблясъци и сенки. Изведнъж нямаше нищо пред себе си, в което да се прицели. Така че свали пистолета. Сега могат да ме убият заради една гадна сълза.

— Лоши времена.

Дон Епифанио пое дълбоко дима на хаванската пура и остана загледан замислено в огънчето. В полумрака на параклиса свещите и запалените лампи осветяваха индианския му профил, гарвановочерната коса, гъста и сресана назад, мустаците, каквито носеха в Северно Мексико. Той винаги й напомняше на Емилио Фернандес или Педро Армендарис от старите мексикански филми, които бе гледала по телевизията. Трябва да беше около петдесетте, висок и едър, с огромни ръце. В лявата държеше хаванската пура, а в дясната бележника на Гуеро.

— Преди поне уважаваха децата и жените.

Клатеше глава, натъжен и обзет от спомени. Тереса знаеше, че това „преди“ се отнасяше за времето, когато Епифанио Варгас, още млад селянин от Сантяго де лос Кабайерос, смени впряга волове, царевичната нива и насажденията със зелен фасул с храсти марихуана. Прочистваше семената от тревата, за да подобри разсада, започна да продава, рискуваше собствения си живот и отнемаше живота на други. Накрая се премести от планината в равнината. Установи се в „Тиера Бланка“, когато мрежата на контрабандистите от Синалоа започна да поема на север, заедно с тежките вързопи „шиле“ с първия райски прах, пристигащ по вода или по въздух от Колумбия. За хората от поколението на дон Епифанио, които бяха преплували с бохчи на гърба река Браво, а сега живееха в богати имения в „Чапултепек“ и префърцунените им синчета ходеха на училище със собствени скъпи автомобили и учеха в американски университети, онова бе далечното време на големите авантюри, големите рискове и големите пари, спечелени бързо. Една успешна операция, една добра реколта, една благополучно пристигнала пратка. Години на опасност и богатство, жалони през един живот, който в планината би бил само мизерно съществуване. Живот напрегнат и често кратък. Защото само най-коравите от тези мъже успяваха да оцелеят, да се закрепят и да ограничат територията на големите наркокартели. Години, в които всичко предстоеше. Когато никой не заемаше дадено място, без да е избутал друг преди това, а грешката и неуспехът се плащаха в брой. И то се плащаха с живот. Ни повече, ни по-малко.

— Ходили са и в къщата на Чино Пара — каза дон Епифанио. — Съобщиха го по новините преди малко. Жена и три деца — огънят на хаванската пура отново се разпали, когато дръпна от нея. — Намерили Чино при входа, в багажника на неговия „силвърадо“.

Седеше до Тереса, на пейката отдясно на малкия олтар. Щом поклатеше глава, отблясъци от свещите заиграваха по грижливо пригладената му гъста коса. През годините, откакто бе дошъл от планината, видът и обноските му бяха станали по-изискани. Но под костюмите шити по мярка, вратовръзките, купувани от Италия, и коприната на ризите от по петстотин долара, продължаваше да бие сърцето на планинец от Синалоа. И това личеше не само поради подчертаната слабост на хората от Север да се перчат — ботуши с остри върхове, колани с украса от пита и сребърна тока, стотици грамове злато на ключодържателя, — но също и най-вече заради погледа, на моменти равнодушен, на моменти недоверчив или примирен, поглед, зад който се криеха поколения, принуждавани от една градушка или суша да започват за пореден път от нулата.

— Явно са хванали Чино сутринта и са прекарали деня с него, в сладки приказки… Според радиото са му отделили подобаващото се време.

Тереса успя да си го представи без особено усилие: завързани с тел ръце, цигари, бръсначи. Виковете на Чино Пара, заглушени в найлонов плик или под цяла педя лепенка на устата, в мазе или склад, преди да свършат с него и да се заемат със семейството му. Не е изключено самият Чино да е издал накрая Гуеро Давила. Собствената си плът и кръв. Тя добре познаваше Чино, жена му Бренда и трите дечица. Две момчета и едно момиче. Припомни си ги как играеха и вдигаха врява на плажа на Алтата миналото лято: мургави, горещи телца под слънчевите лъчи, покрити с хавлиени кърпи и заспали на връщане на задната седалка на същото силвърадо, в което сега се намираха останките на баща им. Бренда беше дребна жена, голяма бъбрица, с хубави кафяви очи, носеше на десния си глезен златна гривна с инициалите на мъжа си. Много пъти бяха ходили заедно по магазините на Кулиакан — тесни кожени панталони, лакирани нокти, много високи токчета, „Гес“ джинс, „Калвин Клайн“, „Каролина Ерера“… Запита се дали са й пратили Гато Фиерос и Потемкин Галвес или други убийци. Дали е станало преди или едновременно с това, което се случи на нея. Дали са убили Бренда преди или след децата. Дали са го направили бързо, или и на тях са отделили подобаващото им време. Гадни мръсници. Задържа поетия въздух и го изпусна малко по малко, за да скрие от дон Епифанио риданието си. Сетне прокле на ум Чино Пара, но преди това прокле по-тежко Гуеро. Чино имаше онази смелост, притежавана от мнозина, които убиваха и се занимаваха с контрабанда на наркотици: смелост, дължаща се на пълно невежество, на факта, че не можеха да разсъждават. Забъркваше се в каши поради плиткоумието си, без да се замисли, че излага на риск не само себе си, а и цялото си семейство. Гуеро не беше като братовчед си: той наистина беше умен, акълът му сечеше. Знаеше всички рискове и открай време бе наясно какво ще й се случи, ако го хванеха. Но не му пукаше. А и този гаден бележник. Дори не поглеждай вътре, беше й казал. Вземи го и дори не поглеждай вътре. Проклет да си, промърмори още един път. Проклет да си, Гуеро, копеле такова.

— Какво е станало? — попита тя.

Дон Епифанио Варгас сви рамене.

— Станало е това, което е трябвало да стане — каза той.

Гледаше към бодигарда на вратата, с „кози рог“ в ръка, тих като сянка или призрак. Да смениш наркотика с фармацията и политиката не изключваше обичайните предпазни мерки. Другият бодигард беше отвън, също въоръжен. Бяха платили двеста песос на нощния пазач на параклиса, за да изчезне. Дон Епифанио погледна сака на земята в краката на Тереса, после „Добле Агила“-та в скута й.

— Твоят човек предизвикваше много съдбата. Беше въпрос на време.

— Наистина ли е мъртъв?

— Разбира се, че е мъртъв. Хванаха го горе в планината… Не бяха нито военните, нито федералните. Бяха неговите хора.

— Кои точно?

— Все едно кои. Ти знаеш какви ги беше забъркал Гуеро. Слагаше свои карти в чужди тестета. Накрая някой пропя.

Огънчето на пурата се разпали. Дон Епифанио отвори бележника. Приближи го към светлината на свещите и го заразлиства наслуки.

— Видя ли какво има вътре?

— Само ви го донесох, както каза той. Аз не разбирам от тия работи.

Дон Епифанио кимна замислено. Като че ли се чувстваше неловко.

— Горкият Гуеро, получи каквото търсеше — заключи той.

В този момент тя гледаше пред себе си, към сенките на параклиса, където бяха окачени даровете и сухите цветя.

— Въобще не е горкият. Свиня е той, не помисли за мен.

Успя да овладее гласа си да не трепери. Без да се помръдне, усети, че мъжът се извръща към нея, за да я погледне.

— Имаш късмет — чу го да казва. — Все още си жива.

Остана известно време така. Оглеждаше я. Ароматът на пурата се смесваше с мириса на запалените свещи и на тамяна от кандилото, което гореше до статуята на разбойника светец.

— Какво смяташ да правиш? — попита накрая той.

— Не зная — сега беше ред на Тереса да свие рамене. — Гуеро каза, че вие ще ми помогнете. Дай му бележника и го помоли да ти помогне. Така каза той.

— Гуеро винаги е бил оптимист.

Празнотата, която усещаше в стомаха си, стана още по-голяма. Задушаващ дим на свещи, пукане на пламъчета пред статуята на Малверде. Влажен, горещ въздух. Внезапно почувства, че й става много лошо. Потисна порива да стане, да загаси свещите с един замах на ръката и да излезе на чист въздух. Да побегне отново, ако я оставеха. Но когато погледна пак пред себе си, видя, че другата Тереса Мендоса е седнала срещу нея и я гледа. Или може би тя самата беше седнала отсреща, и мълчаливо наблюдаваше уплашената жена, приведена напред на пейката до дон Епифанио, с ненужен пистолет на коленете си.

— Той много ви обичаше — чу се да изрича.

Дон Епифанио се раздвижи на мястото си. Почтен човек, винаги беше казвал Гуеро за него. Добър и точен наркобос, злато висока проба. Най-добрият господар, който съм имал някога.

— И аз го обичах — дон Епифанио говореше много тихо, сякаш се боеше, че горилата на вратата ще го чуе да говори за чувства. — Теб също… Но с неговите глупости те постави в неблагоприятно положение.

— Нужна ми е помощ.

— Аз не мога да се забърквам в това.

— Вие сте много влиятелен човек.

Чу го как цъкна унило и нетърпеливо с език. В този бизнес, обясни дон Епифанио все така тихо, като отправяше бегли погледи към бодигарда, да си влиятелен е нещо относително, мимолетно, подчинява се на сложни правила. Самият той успявал да се закрепи, защото не се бъркал там, където не трябва. Гуеро вече не работел за него, въпросът засягал настоящите му шефове. А тия хора наказвали наред.

— Не е лично срещу теб, Тересита. Познаваш ги. Те действат така… Трябва да дадат пример.

— Вие бихте могли да говорите с тях. Да им кажете, че аз нищо не зная.

— На тях им е добре известно, че ти нищо не знаеш. Не е там проблемът… Аз не мога да се замесвам в това. В този край, ако днес поискаш услуга, трябва да си готов утре да я върнеш.

Сега гледаше към „Добле Агила“-та, която лежеше на коленете й, едната й ръка небрежно се бе отпуснала на дръжката. Знаеше, че Гуеро я беше учил преди време да стреля, накрая успяваше да улучи шест празни бирени бутилки от десет крачки. Гуеро винаги бе харесвал бирата „Пасифико“ и буйните жени, макар че Тереса не понасяше бира и подскачаше при всеки пистолетен изстрел.

— Освен това — продължи дон Епифанио, — разказаното от теб влошава нещата. Не могат да си позволят да се провалят в очистването на мъж, още по-малко на жена… Ще станат за смях пред цяла Синалоа.

Тереса погледна в тъмните му безучастни очи. Студени очи на индианец от Севера. На човек, който умее да оцелява.

— Не мога да се замесвам в това — чу го да повтаря.

И дон Епифанио стана. Изобщо не му пука, помисли си тя. Край на всичко. Празнотата в стомаха нарастваше, обхващаше нощта, дебнеща неумолимо навън. Предаде се, но жената, която я наблюдаваше от сенките, не пожела да го направи.

— Гуеро каза, че ще ми помогнете — настояваше твърдоглаво тя, сякаш говореше на себе си. — Занеси му бележника, каза той, и го размени срещу живота си.

— Твоят човек много обичаше да си играе с думите.

— Това не зная. Зная само какво ми каза.

Беше прозвучало повече като жалба, отколкото като молба. Искрена и горчива жалба. Или пък упрек. После замълча за малко и накрая вдигна лице, подобно на уморен престъпник в очакване на присъдата. Дон Епифанио стоеше прав пред нея, изглеждаше по-едър и внушителен от всякога. Барабанеше с пръсти по бележника на Гуеро.

— Тересита…

— Кажете.

Продължаваше да потропва с пръсти по бележника. Видя го да поглежда към образа на светеца, към бодигарда, сетне към нея. Накрая отново спря очи на пистолета.

— Наистина ли не си прочела нищо?

— Кълна се. А и какво има за четене?

Мълчание. Дълго, мина й през ума, като в агония. Чу как пращят фитилчетата на свещите на олтара.

— Имаш само една възможност — каза мъжът най-сетне.

Тереса се вкопчи в тези думи, с внезапно разбуден ум, сякаш току-що бе вдишала малко „доня Бланка“. Другата жена бе изчезнала в сенките. Отново беше себе си. Или точно обратното.

— Една ми стига — рече тя.

— Имаш ли паспорт?

— Да. С американска виза.

— А пари?

— Двадесет хиляди долара и малко песос — отваряше сака в краката си, за да му покаже, изпълнена с надежда. — Също и пакет кока — десет или дванадесет унции.

— Праха го остави. Опасно е да се движиш с това тук… Можеш ли да шофираш?

— Не — беше се надигнала и го гледаше отблизо, с очакване. Съсредоточена върху възможността да остане жива. — Дори нямам книжка.

— Съмнявам се, че можеш да стигнеш оттатък. Ще надушат следите ти на границата, и при гринговците няма да си вън от опасност… Най-добре е да напуснеш страната още тази нощ. Мога да ти дам кола с шофьор, доверен човек… Това мога да организирам — да те откарат във федерален окръг Мексико[6]. Направо на аерогарата и там хващаш първия самолет.

— За къде?

— Все едно за къде. Но ако искаш, можеш да отидеш в Испания, там имам приятели. Хора, които ми дължат услуги… Ако ми се обадиш утре, преди да се качиш на самолета, ще ти дам име и телефонен номер. После се оправяй сама.

— Няма ли друга възможност?

— Никаква. С тази или си слагаш главата в торбата, или увисваш на въжето.

Тереса се огледа с търсещи очи из сенките на параклиса. Беше абсолютно сама. Никой не решаваше вместо нея сега. Но беше още жива.

— Трябва да тръгвам — дон Епифанио ставаше нетърпелив. — Решавай.

— Вече реших. Ще постъпя както вие казвате.

— Добре — дон Епифанио наблюдаваше как тя слага предпазителя на пистолета и го прибира отзад на кръста си, между панталоните и кожата, а после придърпва отгоре якето… — И помни едно: и там няма да си в безопасност. Разбираш ли?… Ако аз имам приятели, те също имат своите. Тъй че опитай да се покриеш толкова дълбоко, че да не те открият.

Тереса кимна отново с глава. Беше извадила пакета с кокаина от сака и го поставяше на олтара, под изображението на Малверде. В замяна на дара запали свещ. Света Богородице, помоли се на ум. Мили Боже. „Нека Господ да благослови пътя ми и да ми помогне да се върна“. Прекръсти се почти скришом.

— Наистина съжалявам за Гуеро — каза дон Епифанио зад гърба й. — Беше добро момче.

Тереса се беше обърнала, чувайки това. Сега бе с бистра глава и съвсем спокойна. Долавяше пулсирането на кръвта си — бавно, много бавно, но гърлото й беше сухо. Преметна сака през рамо и се усмихна за първи път този ден. Усмивката й се очерта на устните й като неочакван, нервен тик. Тази усмивка, ако изобщо беше усмивка, трябва да е била наистина странна, защото дон Епифанио я погледна леко изненадан, а мислите му за първи път се изписаха на лицето. Тереса Мендоса. Дявол да го вземе. Половинката на Гуеро. Момичето на един наркотрафикант. Жена като всяка друга. По-скоро мълчалива, нито твърде умна, нито твърде хубава. Но все пак я изгледа замислено и предпазливо, с много внимание, сякаш внезапно се бе оказал пред една непозната.

— Не — каза тя. — Гуеро не беше добро момче. Беше гаден кучи син.

[1] Мария Феликс (1914–2002 г.) — една от най-големите звезди на мексиканското кино. — Б.р. ↑

[2] Луис Мигел — изпълнител на латино песни, мултимилионер. — Б.р. ↑

[3] Гума (жарг.) — хашиш. — Б.пр. ↑

[4] Петел (жарг.) — марихуана; козичка (жарг.) — хероин. — Б.пр. ↑

[5] Райски прах — кокаин. — Б. пр. ↑

[6] Самостоятелна административна единица в рамките на щата Мексико, чийто център е столицата гр. Мексико. — Б.пр. ↑

3.

Когато минат години.

— Тя беше никоя — каза Маноло Сеспедес.

— Не разбирам. Обясни ми.

— Току-що го сторих — събеседникът ми ме сочеше с два пръста, между които държеше цигара. — Никоя означава никоя. Парий. Пристигна белязана от случилото й се, търсеше само да се свре дълбоко в някоя дупка… Всичко стана случайно.

— Била е и нещо повече. Умно момиче.

— И какво от това?… Познавам много умни момичета, които свършиха на улицата.

Погледна към единия и към другия край на улицата, сякаш търсеше да ми даде пример. Седяхме под тентата на кафене „Калифорния“ в Мелиля. Обедното африканско слънце къпеше в злато модернистичните фасади по булевард „Хуан Карлос I“. Беше времето за аперитива и заведенията на открито и тротоарите бяха препълнени с разхождащи се хора, безделници, продавачи на лотарийни билети и ваксаджии. Европейското облекло се смесваше с арабски кафтани и бурнуси, които подсилваха атмосферата на гранична земя, намираща се между два континента и в досег с няколко култури. В дъното, при площад „Испания“ и паметника на загиналите в колониалната война през 1921 година — бронзова фигура на млад войник, обърнал лице към Мароко — короните на палмите предизвестяваха близостта на Средиземно море.

— Не се запознах с нея тогава — продължи Сеспедес. — В действителност дори не си я спомням. Лице зад бара в „Ямила“, може би. Или и това не. Едва много по-късно, като подочух това-онова, я свързах накрая с другата Тереса Мендоса… Вече ти казах. По онова време беше никоя.

Бивш полицейски инспектор, бивш шеф на сигурността на Ла Монклоа, бивш представител на правителството в Мелиля, Случайността или животът бяха поднесли на Маноло всичко това. Иначе спокойно би могъл да бъде темпераментен и умен тореадор, циганин мошеник, берберски пират или хитър арабин дипломат. Беше стара лисица, мургав, ветеран в пушенето на марихуана, много видял и много знаещ. Бяхме се запознали преди двадесет години, по времето на насилническите изстъпления между европейската и мюсюлманската общности, които изкараха Мелиля на първите страници на вестниците, а аз си изкарвах хляба, пишейки за тях. Още тогава, роден в Мелиля и върховен авторитет в северноафриканския анклав, Сеспедес вече познаваше всички. Пийваше по чашка в бара на офицерите от чуждестранния легион, контролираше ефективно работеща мрежа от информатори от двете страни на границата, вечеряше със сенатора на Надор, на заплати при него бяха както просяци, така и членове от мароканската кралска жандармерия. Сприятелихме се тогава: дълги разговори, агнешко със специални арабски подправки, джин тоник до малките часове на нощта. Днес аз правя услуга на теб, утре ти на мен. Сега, пенсиониран от официалния си пост, Сеспедес остаряваше спокойно и скучно, отдаден на местната политика, жена си, децата и аперитива в дванадесет часа на обяд. Посещението ми предизвикваше щастливо вълнение и нарушаваше еднообразното му ежедневие.

— Казвам ти, че всичко стана случайно — повтори той. — При нея случайността носеше името Сантяго Фистера.

Вдигната ми чаша застина във въздуха, дъхът ми спря.

— Сантяго Лопес Фистера?

— Точно така — Сеспедес дърпаше от цигарата и се опитваше да прецени доколко съм заинтересован. — Галисиецът.

Издишах бавно въздуха, отпих малка глътка и се облегнах на стола. Бях удовлетворен, като човек, открил изгубена следа. Междувременно Сеспедес се усмихваше и изчисляваше в какво положение да постави баланса на стария ни съюз от взаимни услуги. Това име ме беше довело тук, в търсене на един тъмен период от биографията на Тереса Мендоса. До този ден на терасата на кафене „Калифорния“ разполагах единствено с мъгляви сведения и предположения. Може да е станало така. Разправят, че се случило еди-как си. На някой му били казали или някой мислел, че знае. Слухове. Единственото конкретно нещо бяха данните в архивите на имиграционната служба към Министерство на вътрешните работи. Там срещу истинското име на Тереса Мендоса Чавес фигурираше дата на влизане — със самолет на аеролиниите „Иберия“, летище „Барахас“, Мадрид. После официално дирята се губеше за две години до полицейското досие 865369FA/42. То включваше отпечатъци, снимка в профил и анфас и слагаше край на този етап от живота, който се опитвах да възстановя, давайки ми възможността да го проследя по-добре оттам насетне. Полицейското досие бе от старите, които се правеха на картон, докато испанската полиция не компютъризира документацията си. Бях го видял с очите си една седмица преди това, в полицейското управление на Алхесирас, благодарение на помощта на друг стар приятел: полицейският началник на Торемолинос Пепе Кабрера. Сред оскъдната информация, отразена на гърба фигурираха две имена: на един мъж и на един град. Мъжът се казваше Сантяго Лопес Фистера. Градът беше Мелиля.

Онази вечер направихме две посещения. Едното беше кратко, тъжно и почти безполезно, въпреки че послужи да добавя едно лице и име към героите на тази история. Срещу морския клуб, в подножието на средновековните стени на стария град, Сеспедес ми показа мършав човек с рядка, пепелявосива коса. Той пазеше колите срещу дребни монети. Беше седнал на земята до един стълб за завързване на лодки и гледаше мръсната вода под вълнолома. Отдалеч го взех за старец, очукан от живота и времето. Но като се приближихме, видях, че надали има повече от четиридесет години. Беше с вехт, кърпен панталон, бяла, необикновено чиста риза, и мръсни маратонки. Слънцето и животът на открито не бяха достатъчно обяснение за сивкавия, тъмен цвят на състарената му кожа, покрита с петна, и големите хлътнатини на слепоочията. Липсваха половината от зъбите му. Мина ми през ума, че прилича на останките, които прибоят изхвърля по плажовете и пристанищата.

— Името му е Вейга — каза ми Сеспедес, като отидохме до него. — Познавал е Тереса Мендоса.

Без да спре и да обърне внимание на реакцията ми, той каза: „Здравей, Вейга, как я караш“. После му предложи цигара и огънче. Нямаше запознаване, нито други приказки. Постояхме малко там, смълчани, гледащи водата, завързаните рибарски лодки, старата товарителница на руда от другата страна на закритото пристанище и двете ужасни кули близнаци, построени в чест на петстотингодишния юбилей от завладяването на Южна Америка от испанците. Видях, че целите ръце на мъжа са покрити с обгаряния и следи от рани. Беше станал, за да запали цигарата, скован, мънкайки объркани думи за благодарност. Миришеше на вкиснало вино и вкисната бедност. Куцаше.

— Питай, ако искаш — каза накрая Сеспедес.

Подвоумих се за секунда и после изрекох името на Тереса Мендоса. Не забелязах по лицето му никакъв признак да се сеща или да си спомня. Нямах повече късмет и при споменаването на Сантяго Фистера. Въпросният Вейга, или това, което бе останало от него, отново се беше обърнал към лепкавата вода на вълнолома. Напъни се, човече, подкани го Сеспедес. Приятелят ми е дошъл да говори с теб. Не казвай, че не си спомняш за Тереса и съдружника й. Не ми прави този номер. Става ли?… Ала другият продължаваше да мълчи. Сеспедес настоя още един път, но успя само да го накара да се почеше по ръцете, преди да ни погледне разсеяно и безучастно. Мътният, отсъстващ поглед, с толкова разширени зеници, че изпълваха целия ирис, сякаш се плъзгаше по хората и предметите и идваше от място, откъдето обратен път нямаше.

— Това беше другият галисиец — каза Сеспедес, щом се отдалечихме. — Морякът на Сантяго Фистера… Девет години в марокански затвор го докараха дотук.

Свечеряваше се, когато направихме второто посещение. Сеспедес ми го представи като Дрис Ларби — „моят приятел Дрис“, каза той, като го потупваше по гърба. Озовах се пред мароканец с испанско гражданство, говорещ прекрасен испански. Открихме го в квартала на Хиподрума пред „Ямила“, едно от трите нощни заведения, които управляваше — разбрах това по-късно, както и някои други неща. Слизаше от скъпия си двуместен мерцедес. Беше среден на ръст, с много къдрава, черна коса, добре оформена брада. Ръцете бяха от тези, които стискат твоята предпазливо, стремят се да отгатнат какво си намислил. „Моят приятел Дрис“, повтори Сеспедес. Начинът, по който другият го гледаше, едновременно зорко и с уважение, ме накара да се запитам на какви ли подробности от биографията на мароканеца се дължи благоразумното му отношение към бившия правителствен представител. Моят приятел еди-кой си — беше мой ред да ме представи. Проучва живота на Тереса Мендоса. Изстреля го така, от упор, докато другият ми подаваше дясната си ръка, а в лявата държеше дистанционното управление на алармата, насочено към колата. И в този миг тя зави, „иу, иу, иу“, а мигачите й внезапно засвяткаха при активирането на алармата. Тогава въпросният Дрис Ларби ме загледа много внимателно и мълчаливо, докато накрая Сеспедес не избухна в смях.

— Спокойно — рече той. — Не е полицай.

Шумът от счупено стъкло накара Тереса Мендоса да сбърчи вежди. На четвърта маса чупеха втора чаша тази вечер. Размени поглед с Ахмед, сервитьора, и той се отправи натам с метла и лопата, безмълвен както винаги, с черна папийонка, танцуваща свободно под адамовата му ябълка. Въртящите се светлини над малкия празен дансинг прокарваха блестящи ромбове по раираното му сако. Тереса прегледа сметката на един клиент в края на бара, забавляващ се с две от момичетата. Човекът си прекарваше така вече няколко часа и сметката сериозно бе набъбнала: „Уайт Лейбъл“ с лед и вода за него, осем малки бутилки шампанско за момичетата. По-голямата част от шампанското изчезна, отсервирано от Ахмед под предлог, че сменя чашите. Оставаха двадесет минути до затварянето и Тереса неволно слушаше обичайния диалог. Чакам ви отвън. Едната или двете. По-добре двете. Дрис Ларби, шефът, беше непреклонен относно привидния морал. Това беше бар и толкоз. Извън работно време момичетата бяха свободни. Или бяха свободни по принцип, но контролът беше стриктен: петдесет процента за заведението, петдесет процента за заинтересованата страна. Пътуванията и организираните празненства бяха отделно. Там правилата се уточняваха според това с кого, къде и как. Аз съм сериозен бизнесмен, обичаше да казва Дрис. Не прост сутеньор.

Беше вторник, почти в края на май. Не беше много оживена вечер. Дансингът беше празен и никой не слушаше изискания глас на Хулио Иглесиас. Тереса следеше песента и движеше безмълвно устни. На светлината на лампата, осветяваща касата, тя се беше съсредоточила в тетрадката и молива. Смотана вечер, увери се тя. Почти лоша. Много различна от петъците и съботите, когато се налагаше да се вземат момичета от други места, защото „Ямила“ се препълваше: служители, търговци, богати мароканци от другата страна на границата, военни от гарнизона. Прилично средно ниво, без много досадници, освен постоянните. Чисти, млади момичета, приятни на вид, които се подменяха на всеки шест месеца. Дрис ги набираше в Мароко, в крайните квартали на Мелиля, тук-там имаше някоя европейка от полуострова[1].

Редовно плащане — винаги много дискретно — на хората на реда и на съответните власти, за да живеят и да те оставят да живееш. Питиета гратис на заместник-началника на полицията и на цивилните инспектори. Образцов бар, с напълно редовни официални документи. Дребни проблеми. Нищо, което Тереса да не познаваше много добре, умножено по безкрайност, от пресните си спомени от Мексико. Разликата бе, че тук хората, макар по-груби в обноските и не толкова любезни, не се стреляха и избиваха. Всичко се правеше много изкусно. Дори — трябваше й доста време, за да свикне с тази мисъл, — имаше хора, които въобще не се оставяха да бъдат подкупени. Грешите, госпожице. Или по-резкия, чисто испански вариант: Направете ми услугата да си наврете това отзад. Истината е, че така животът понякога ставаше по-труден. Но често и се улесняваше. Беше успокояващо да не изпитваш страх от всеки полицай. Или поне не през цялото време.

Ахмед се върна с метлата и лопатата, мина от другата страна на бара и се заговори с трите момичета, които стояха без работа. Тряс. От масата, където пресушаваха бутилките една след друга, се носеха смехове, наздравици и звън на чаши. Ахмед намигна на Тереса, за да я успокои. Всичко е наред. Тази сметка щеше да е тежка, увери се тя, като хвърли поглед на бележките до касовия апарат. Испански и марокански бизнесмени честваха някакво споразумение: саката на облегалките, яките на ризите отворени, вратовръзките в джобовете. Четирима мъже на средна възраст и четири момичета. Фалшивото шампанско „Мое Шандон“ изчезваше бързо от съда с лед: пет бутилки досега и щеше да има още една, докато затворят. Момичетата — две арабки, една еврейка и една испанка — бяха млади, но професионалистки. Дрис никога не спеше с персонала: не си вади оная работа, където си вадиш хляба. Но понякога молеше за това приятели, нещо като инспекция на труда. Първо качество, хвалеше се после той. В моите барове има само първо качество. Ако отзивът се окажеше отрицателен, никога не се отнасяше грубо с момичетата. Задоволяваше се да ги изгони и край. Без последици. В Мелиля не липсваха момичета, при тази нелегална имиграция и кризата. Тук-там се срещаше някое, което да мечтае да отиде в Испания, да стане модел, да стигне до телевизията. Но повечето се примиряваха с разрешителното за работа и законното пребиваване.

Бяха минали малко повече от шест месеца от разговора на Тереса Мендоса с дон Епифанио Варгас в параклиса на свети Малверде. Шест месеца от онази нощ в Кулиакан, Синалоа — нощта след телефонния звън, когато тя започна да бяга и спря едва в някакъв странен град, чието име не бе чувала никога преди. Даваше си сметка за това единствено, ако погледнеше календара. Обърнеше ли поглед назад, имаше чувството, че откакто бе в Мелиля, времето бе спряло. Можеше да са изминали шест месеца, но спокойно можеха да са и шест години. Това място беше последната спирка на пътуването й, както би могло да бъде всяко друго. Току-що пристигнала в Мадрид, настанена в пансион на площад „Аточа“, само с един сак багаж, тя се срещна с човека, с когото я свърза дон Епифанио Варгас. За нейно разочарование, там не можеха да й предложат нищо. Ако желаеше тихо място, далеч от неприятната блъсканица, а също и работа, за да оправдава пребиваването си, докато се уредят документите на двойното й гражданство — бащата испанец за първи път щеше да й послужи за нещо, — Тереса трябваше отново да отпътува. Срещна се в кафе „Небраска“ на булевард „Гран Виа“ с човека на дон Епифанио — млад, припрян, не много разговорлив мъж. Той й предложи две възможности: Галисия или Южна Испания. Ези или тура, приемаш или се махаш. Тереса попита дали в Галисия вали много. Мъжът се усмихна леко, едва-едва, за първи път, откакто разговаряха, и каза „да“. Адски много вали, каза той. Тогава Тереса реши да отиде на юг. Мъжът извади мобилен телефон и отиде на другата маса, за да проведе кратък разговор. След малко се върна и записа на книжна салфетка едно име, един телефонен номер и един град. Имаш директни полети от Мадрид, обясни й той и й подаде парчето хартия. Или от Малага. А дотам — влакове и автобуси. От Малага и Алмерия тръгват и кораби. Като си даде сметка, че тя го гледа недоумяващо, озадачена от корабите и самолетите, той се усмихна за втори и последен път. После й обясни, че отива на място, което е част от Испания, но се намира в Северна Африка, на шестдесет-седемдесет километра от андалуското крайбрежие, близо до Гибралтарския проток. Сеута и Мелиля, уточни той, са испански градове на мароканския бряг. След това остави плик с пари на масата, плати сметката, стана и й пожела късмет. Канеше се вече да си тръгва, когато Тереса понечи да му благодари, да му каже коя е. Мъжът я прекъсна с думите, че не желае да знае как се казва тя, а и въобще не го интересува. Той само изпълнявал дълга си към мексикански приятели, като й помагал с каквото може. Каза й да оползотвори добре парите, които току-що й беше дал. А когато те се свършат и има нужда от още, додаде той с равен тон, без намерение да я обиди, можела да пусне в употреба оная си работа. Тя, рече той на сбогуване и сякаш съжаляваше, че самият той не разполага с подобна работа, е предимството, с което разполагате вие, жените.

— Не беше нищо особено — каза Дрис Ларби. — Нито хубава, нито грозна. Нито много умна, нито много глупава. Но се оказа добра в сметките… Веднага го разбрах, затова я сложих на касата. — Спомни си въпроса, който му бях задал преди, поклати глава и продължи. — … А иначе истината е, че никога не е била от занаята. Поне при мен не беше. Идваше препоръчана от приятели, така че й позволих да избира. От едната страна на бара или от другата, сама решавай, така й казах… Избра да остане зад бара, в началото като сервитьорка. Печелеше по-малко, разбира се. Но там й харесваше.

Разхождахме се покрай баровете между кварталите „Хиподрума“ и „Реал“, край къщите в колониален стил, по прави улици, извеждащи до морето. Нощта беше топла и от саксиите по прозорците се носеше приятен аромат.

— Само един път, може би. Два-три пъти, най-много. Не зная — Дрис Ларби сви рамене. — Тя сама решаваше. Разбирате ли?… Понякога тръгваше с мъж, с когото й се искаше да тръгне, а не за пари.

— А празненствата? — попита Сеспедес.

Мароканецът недоверчиво извърна очи към него. После се обърна към мен, преди да погледне отново Сеспедес. Приличаше на човек, който се извинява за допусната глупост пред непознати. Но от друга страна му беше все едно.

— Празненствата — повтори той.

Дрис Ларби пак ме погледна и се почеса по брадата.

— Това беше различно — отстъпи той, след известен размисъл. — Понякога организирах сбирки от другата страна на границата…

Сега Сеспедес се смееше злорадо.

— Прословутите ти фиести — каза той.

— Е, добре. Вече знаете — мароканецът го наблюдаваше, сякаш се мъчеше да си спомни колко наистина онзи знаеше. Сетне извърна отново очи, чувстваше се неловко. — Хора от там…

— Там е Мароко — уточни Сеспедес заради мен. — Има предвид важни личности: политици или полицейски началници — изви устни в лисича усмивка. — Моят приятел Дрис винаги е имал добри партньори.

Мароканецът се усмихна насила, докато палеше нисконикотинова цигара. А аз се запитах колко ли неща за него и партньорите му трябва да са фигурирали в тайните архиви на Сеспедес. Достатъчно, предположих, за да се ползваме сега от привилегията да провеждаме този разговор:

— Тя ходеше ли на тези сбирки? — попитах аз.

Ларби направи двусмислен жест.

— Не зная. Сигурно е била на някоя. Ами… Тя си знаеше — изглежда размисли малко, като изучаваше Сеспедес с крайчеца на окото, и накрая потвърди, без особено желание. — Истината е, че в крайна сметка отиде само няколко пъти. Там аз не се месех, защото тия сбирки не бяха, за да изкарвам пари от жените, а за друг вид сделки. Момичетата бяха като допълнение. Подарък. Но никога не съм казвал на Тереса да идва… Направи го, защото искаше. Помоли ме.

— Защо?

— Нямам представа. Казах ви, тя си знаеше.

— Излизаше ли тогава вече с галисиеца? — попита Сеспедес.

— Да.

— Казват, че му е правила услуги.

Дрис Ларби го погледна. Погледна и мен. После отново него. Защо ме подлагаш на това, казваха очите му.

— Не зная за какво говорите, дон Мануел.

Бившият правителствен представител продължаваше да се усмихва злорадо, с извити нагоре вежди. Изглежда се забавляваше страхотно.

— Абделкадер Чаиб — отбеляза той. — Полковник. Кралската жандармерия… Звучи ли ти познато?

— Кълна се, че в момента не се сещам.

— Не се сещаш?… Не ме будалкай, Дрис. Казах ти, че господинът е мой приятел.

Направихме няколко крачки в мълчание. Междувременно аз се опитвах да си изясня всичко това. Мароканецът пушеше безмълвно и сякаш не беше доволен от начина, по който бе представил нещата.

— Докато беше при мен, не се замеси в нищо — каза неочаквано той. — Нито пък аз се замесих с нея. Искам да кажа, че не съм спал с нея.

После посочи с брадичка към Сеспедес, призовавайки го за свидетел на казаното. Общоизвестно бе, че никога не се забърквал с наетите момичета. И вече бе казал, че Тереса била много добра в сметките. Останалите я уважавали. Наричали я Мексиканката. Мексиканке, това, Мексиканке, онова. Изглеждала добра по характер. Въпреки че не била учила, говорела като образована — нали знаете, всички латиноамериканци с техния речник, изпълнен с толкова обръщения на „вие“ и толкова „ако обичате“ и „моля“, приличат на професори по езикознание. Била много потайна за личния си живот. Дрис Ларби знаел, че е имала проблеми в родната си страна, но никога не я разпитвал. За какво му е? Тереса също не говорела за Мексико. Когато някой подхванел въпроса, тя казвала първото, което й хрумвало и сменяла темата. Била сериозна в работата, живеела сама и никога не дала поводи клиентите да се объркат относно служебните й задължения. Нямала приятелки. Справяла се сама с живота.

— Всичко вървеше добре в продължение на, не зная… Около половин година. До вечерта, когато двамата галисийци се появиха там — обърна се към Сеспедес, сочейки му мен. — Видя ли вече Вейга?… Е, той нямаше много късмет. А другият — още по-малко.

— Сантяго Фистера — казах аз.

— Същият. Сякаш го виждам и сега. Мургав мъж, с голяма татуировка тук — клатеше глава неодобрително. — Малко лукав, като всички галисийци. От тия, дето никога не знаеш с какъв номер ще ти излязат… Прекосяваха Протока в двете посоки, с един „Фантом“, господин Сеспедес знае за какво говоря, нали?… Цигари „Уинстън“ от Гибралтар и марокански шоколад[2]… Тогава още нямаше кокаин, макар че много скоро щеше да се появи… Ами… — почеса се пак по брадата и плю ядно на земята. — Стана така, че една нощ тия двамата влязоха в „Ямила“ и аз започнах да губя Мексиканката.

Двама нови клиенти. Тереса погледна часовника до касата. Оставаше по-малко от четвърт час до затваряне на бара. Знаеше, че Ахмед я гледа въпросително и без да вдига глава, тя кимна. Едно бързо питие, преди да загасят светлините и да изгонят всички на улицата. Продължи със сметките. Приключваше общата картина на вечерта. Не смяташе, че новодошлите щяха да променят много изчисленията. Някое и друго уиски, помисли си тя, като ги преценяваше по вида им. Малко закачки с момичета, които едва прикриваха прозявките си, може би някоя среща навън, след известно време. Пансион „Агадир“ на няколко преки оттук. Или пък, ако имаха кола, щяха да се отбият за кратко под боровете до зида на казармата на чуждестранния легион. Във всеки случай това не я засягаше. Ахмед водеше сметка на срещите в една тетрадка.

Облегнаха се на бара, до автомата за бира. Фатима и Шейла, две от момичетата, които си бъбреха с Ахмед, отидоха при тях. А сервитьорът поднесе две уискита, които трябваше да бъдат дванайсетгодишен „Чивас“, с много лед и без вода. Момичетата си поръчаха шампанско, без да обръщат внимание на възраженията на клиентите. В дъното онези с бездънните чаши продължаваха с наздравиците и смеховете, след като бяха платили сметката, без да им мигне окото. Мъжът в края на бара все не успяваше да се споразумее с компаньонките си, тя го чуваше как спори с тях тихо на фона на музиката. Сега пееше Абигейл, но дансингът си оставаше пуст, оживяван единствено от монотонно въртящата се светлина на тавана. Искам да ближа раните ти, казваше текстът на песента. Искам да слушам мълчанието ти. Тереса изчака края на последния куплет — знаеше наизуст всички песни от музикалния фонд на „Ямила“, — и погледна пак часовника до касата. Още един ден зад гърба й. Същият като вчерашния понеделник и като утрешната сряда.

— Време е да затваряме — каза тя.

Когато вдигна глава, срещна една спокойна усмивка и светли очи — зелени или сини, реши след миг, — които я гледаха весело.

— Толкова рано? — попита мъжът.

— Затваряме — повтори тя.

Върна се към сметките си. Никога не любезничеше с клиентите, още по-малко, когато затваряха. За шестте месеца се беше убедила, че това е добър метод да държи нещата по местата им и да избягва недоразумения. Ахмед запали лампите и оскъдното очарование, което полумракът придаваше на бара, изчезна в миг: изкуствен, изтъркан плюш на столовете, петна по стените, следи от загасени цигари по пода. Дори мирисът на застояло се усети по-силно. Тия с бездънните чаши грабнаха саката от облегалките и след като постигнаха набързо споразумение с компаньонките си, излязоха да ги чакат вън. Другият клиент вече си беше отишъл, сам, разбит от поисканата цена за двойно обслужване. Предпочитам да си направя чекия, мърмореше той на излизане. Момичетата се събираха. Фатима и Шейла, недокоснали малките бутилки шампанско, се увъртаха около новодошлите, но те не изглеждаха заинтригувани. Тереса ги отпрати само с един поглед при другите. Сложи сметката на бара, пред тъмнокосия мъж. Той беше с работна риза със защитен цвят, с навити до лакътя ръкави. Когато протегна ръка да плати, тя видя, че има татуировка, покриваща цялата вътрешна част на дясната му ръка от китката до лакътя. Представляваше разпнатия Христос сред морски мотиви. Приятелят му беше рус и по-слаб, със светла кожа. Почти момче. Двадесет и няколкогодишен, не повече. Мургавият беше на тридесет и нещо.

— Може ли да си допием питиетата?

Тереса отново срещна очите на мъжа. На светло видя, че са зелени. Страхотни. Забеляза, че изглеждаха спокойни и в същото време се усмихваха, дори когато устните не го правеха. Силни ръце, тъмна брада, набола по брадичката, непокорна коса. Почти хубавец, установи тя. Или без „почти“. Каза си, че сигурно мирише на чиста пот и на сол, макар че се намираше прекалено далече, за да прецени. Просто така й мина през ума.

— Разбира се — отвърна тя.

Зелени очи, татуировка на дясната ръка, слаб, рус приятел. Случайностите на бара. Тереса Мендоса далеч от Синалоа. Сама със Самотата. Еднакви дни, които внезапно престават да бъдат еднакви. Неочакваното се появява изневиделица, не с трясък, нито с многозначителни знаци, които да го предизвестяват. Промъква се незабелязано, тихо, все едно нищо не се е случило. Като усмивка или поглед. Като самия живот, като тази, която идва неминуемо — смъртта. Навярно затова на следващата вечер, тя очакваше да го види отново. Но мъжът не дойде. Всеки път, когато влизаше клиент, тя вдигаше глава с надеждата, че ще е той. Но не беше.

Заключи, излезе и тръгна по плажа. Там запали цигара — понякога слагаше в тях малки топчета стрит хашиш, — и се загледа в светлините на вълнолома и мароканското пристанище на Надор от другата страна на тъмната вода. При хубаво време винаги правеше така, после продължаваше разходката си по брега, докато намери такси, което да я закара до дома й в „Полигона“: малък апартамент със спалня, дневна, кухня и баня. Самият Дрис Ларби й го бе наел, като си удържаше наема от заплатата й. Дрис не е лош човек, помисли си тя. Отнасяше се разумно с момичетата, опитваше да се държи добре с всички, избухваше само когато обстоятелствата не му оставяха друг изход. Не съм от занаята, беше му казала без увъртане тя първия ден, когато я посрещна в „Ямила“, за да й обясни какво би могла да работи при него. Радвам се, само това беше отвърнал мароканецът. В началото я прие като нещо неизбежно, нито пречка, нито придобивка, стъпка, към която го задължаваха лични обвързаности — приятелят на приятеля на един приятел, — и те нямаха нищо общо с нея. Известно уважение, дължащо се на препоръки, неизвестни на самата Тереса, но свързващи Дрис Ларби с дон Епифанио Варгас чрез мъжа от кафене „Небраска“, накараха мароканеца да й позволи да остане зад бара. Отначало беше сервитьорка заедно с Ахмед, а по-късно — заместник-управител. Стана такава в деня, когато имаше грешка в сметките, тя го предупреди, направи отново изчисленията за две минути и той я попита дали е ходила на училище. Тереса отвърна, че малко, само в началните класове. Мъжът я изгледа замислен и й каза: „Разбираш от сметки, Мексиканке, изглежда си родена да събираш и да изваждаш“. Нещо такова правех и в моята страна, отвърнала тя. Когато бях по-млада. Тогава Дрис й каза, че от следващия ден ще взема заплата на заместник-управител. Тереса се зае с бара и повече не отвориха дума за това.

Постоя на плажа, докато изпуши цигарата, погълната от далечните светлини, разпръснати по черната, тиха вода. Накрая се огледа, потрепери, като че ли утринният хлад се беше просмукал през закопчаното догоре яке с вдигната яка. Да му се не види. Там, в Кулиакан, Гуеро много пъти й беше казал, че не бива да живее сама. И дума да не става, клатеше глава той. Не си от тези жени. Ти трябва да имаш мъж, който да ти сложи повода и да те води. И нищо да не правиш, само да си такава каквато си: мила и нежна. Много хубава. Гальовна. Мъжът трябва да те има за царица или въобще не трябва да те има. Дори енчилада[3] не можеш да приготвиш. А и за какво ти е, като има ресторанти. И това ти харесва, скъпа моя. Харесва ти това, което ти правя и как го правя, ще отречеш ли? Смееше се, докато й шепнеше тия думи, проклетият Гуеро, а устните му докосваха корема й. Лошо ще стане, когато си получа заслуженото и ме свалят без билет за връщане. Бум. Така че ела тук, хубавице. Ела тук, слез до устните ми, притисни се в мен и не ме пускай, прегърни ме силно, защото един ден ще съм мъртъв и никой не ще ме прегръща. Колко жалко ще бъде за теб тогава, милото ми момиче. Толкова самотна ще бъдеш. Тогава, когато мен ме няма и ти си спомняш за мен и това ти липсва, и знаеш, че никой няма да го прави така, както аз съм го правил.

Толкова самотна. Колко странна и в същото време колко близка й се струваше тази дума сега: самота. Всеки път, когато Тереса я чуеше, произнесена от друг или от нея самата наум, образът, който изникваше в представите й, не беше нейният, а на Гуеро, на едно живописно място, където веднъж го бе проследила тайно. Или може би образът бе нейният: на самата Тереса, която го наблюдаваше. Защото имаше и мрачни периоди, тъмни врати, които Гуеро затваряше зад себе си, отнасяше се някъде далеч, сякаш току-що бе паднал оттам, отгоре. Понякога се връщаше от мисия или от работа, от тия, за които никога не й разказваше, но за които цяла Синалоа беше в течение. Не си отваряше устата, нямаше ги обичайните хвалби. Избягваше въпросите й от пет хиляди стъпки височина, изплъзващ се, по-егоистичен от всякога, сякаш беше много зает с нещо. А тя, объркана, без да знае какво да мисли или да прави, се въртеше около него като тромаво животно и очакваше жеста или думата, които да й го върнат отново. Беше уплашена.

В такива случаи той излизаше от вкъщи, отиваше в центъра на града. Известно време Тереса подозираше, че има друга любовница — несъмнено ги имаше, като всички, — но тя се опасяваше, че този път е нещо по-сериозно. Срамът и ревността я подлудяваха. Една сутрин го проследи до околностите на пазара „Гармендия“, криеше се между хората. Видя го да влиза в кръчмата „Ла Байена“:

„Забранено влизането на амбулантни търговци, просяци и малолетни“.

Надписът на вратата не споменаваше жени, но всички знаеха, че това е едно от двете негласни правила на кръчмата: само бира и само мъже. Така че спря и остана дълго на улицата, повече от половин час. Стоеше до витрината на магазина за обувки. Не правеше нищо, само наблюдаваше летящите врати и го чакаше да излезе. Но той не излизаше. Накрая пресече улицата и влезе в малкия ресторант, чийто салон имаше връзка с кръчмата. Поръча си разхладителна напитка, отиде до вратата в дъното и надникна. Видя голямо помещение, пълно с маси, а в ъгъла имаше джубокс. „Дос Реалес“ пееха песента „Пътищата на живота“. Необичайното за мястото и тези часове на деня беше, че на всяка маса седеше по един мъж с по една бутилка бира. Само това. По един на маса. Всички изглеждаха прилични хора на средна възраст: сламени или бейзболни шапки, мургави лица, черни или прошарени мустаци. Всички пиеха мълчаливи, вглъбени, без да разговарят с никого, напомняха на философи, потънали в дълбок размисъл. Някои от бутилките все още бяха с книжната салфетка малко под гърлото, сякаш на масите имаше бели карамфили, сервирани с бирата. Всички мълчаха, пиеха и слушаха музиката. От време на време някой ставаше да сложи монета в машината. На една от масите седеше Гуеро Давила, наметнал якето на раменете си. Седеше сам, напълно неподвижен, вперил поглед в пространството. Раздвижваше се само за да махне книжния карамфил от половинлитровата бутилка „Пасифико“ от седем песос и да я поднесе към устните си. „Дос Реалес“ замлъкнаха и ги смени Хосе Алфредо, който запя „Когато минат години“. Тогава Тереса се отмести бавно от вратата и излезе на улицата. По пътя на връщане към вкъщи плака дълго, без да знае защо. Плачеше и плачеше, без да може да спре сълзите си, и не разбираше защо. Може би заради Гуеро и заради нея самата. Или заради това, което ще бъде, когато минат години.

Беше го правила. Само два пъти за времето, в което беше в Мелиля. И се оказа, че Гуеро е имал право. Тя самата също не бе очаквала кой знае какво. Първият път беше от любопитство. Искаше да види как ще се чувства след толкова време, със спомена за своя мъж и с по-пресния и болезнен спомен за Гато Фиерос, за жестоката усмивка и насилничеството му, все така живи в плътта и паметта й. Беше направила избора си с известна грижливост, нелишена и от доза случайност, за да няма проблеми, нито последици. Беше младо момче, военен, който я пресрещна на излизане от кино „Насионал“. Беше гледала филм с Робърт де Ниро в свободния си ден. Филмът беше за война и приятелство, а краят беше ужасен. Играеха на руска рулетка. Един път тя бе видяла Гуеро и братовчед му, добре подпийнали текила, да се правят на идиоти с един револвер. Накрая започна да им крещи, взе оръжието и ги прати да спят, а те се смееха. Нещастни, тъпи пияници. Руската рулетка събуди спомени и я натъжи. Може би затова, на излизане, когато военният се приближи към нея, тя прие поканата да пийнат нещо в бара „При Антони“. Карираната му риза много напомняше на тези, които се носеха в Синалоа. Беше висок, учтив, със светла, ниско подстригана коса като на Гуеро. Поговориха за незначителни неща, и накрая тя се озова заедно с него край старата градска стена, гола от кръста надолу, опряла гръб в зида. Една котка ги наблюдаваше с интерес от някаква ограда. Очите й проблясваха на лунната светлина. Не почувства почти нищо, толкова съсредоточена бе да се самонаблюдава, да сравнява усещания и спомени. Сякаш отново се бе превърнала в две личности и другата бе котката, която я гледаше отсреща, безстрастно и мълчаливо, като сянка. Момчето поиска да се видят пак и тя каза „разбира се, съкровище, някой друг път“. Но знаеше, че никога повече няма да го види и дори да се срещнат случайно — Мелиля беше малък град, — едва ли щеше да го познае или щеше да си даде вид, че не го познава. Дори името му не запомни.

Вторият път го направи с полицай — с практическа цел. Излизането на документите й за временно пребиваване вървеше бавно. Дрис Ларби я посъветва да ускори процедурата. Полицаят се казваше Соуко. Беше инспектор на средна възраст и с приемлив външен вид, изкарваше пари, като правеше услуги на емигранти. Беше идвал няколко пъти в „Ямила“ — Тереса бе инструктирана да не взема пари за питиетата му, — и се познаваха бегло. Отиде да поговори с него и той й постави въпроса ребром. Тук е както в Мексико, рече той, без тя да може да проумее какво точно разбираше този кучи син под мексикански порядки. Вариантите бяха два, пари или другото. Колкото до парите, Тереса спестяваше и последното сентимо, тъй че склони на второто. За да задоволи суетата си на мъжкар, въпросният Соуко опита да даде всичко от себе си в стая 106 на хотел „Авенида“ и почти разсмя Тереса. Тя бе уточнила предварително, че става дума за една среща, не повече. Когато си почиваха, пушейки, той поиска мнението й, с все още надянат презерватив, загрижен за нейното удоволствие. Свърших, отвърна тя, като обличаше бавно дрехите върху изпотеното си тяло. Свърших „изпразних се“ ли означава? Разбира се, отговори тя. Когато се прибра вкъщи, седя дълго в банята и се ми бавно, замислено и старателно. Преди това бе изпушила една цигара пред огледалото, разглеждайки внимателно всяка една от чертите на двадесет и тригодишното си лице, сякаш се опасяваше, че ще ги види променени, някак странно осакатени. Страхуваше се, че един ден ще види себе си, седнала сама на маса, както мъжете от онази кръчма в Кулиакан, и няма да плаче, и няма да се познае.

Но Гуеро Давила, толкова точен в предсказанията, колкото и в техните непредвидими варианти, сгреши в прогнозата си само в едно. Като изключим някои неща, които тя вече познаваше добре, самотата не се оказа толкова непоносима. Дори малките инциденти и компромиси не я разстройваха. Нещо беше умряло с Гуеро, и то сякаш бе по-малко свързано с него, отколкото с нея самата. Навярно някаква наивност или неоснователно чувство за сигурност. Тереса излезе много млада от кошмара, загърби мрачната улица, мизерията и най-тягостните картини от живота си. Вярваше, че се е отдалечила от всичко това завинаги, не знаеше, че кошмарът продължава да е там, да дебне зад затворената и погрешна врата, в очакване на подходящия момент, за да се прокрадне през пролуките и отново да разтърси живота й. Изведнъж решаваш, че ужасът е далеч, отминал завинаги, а той се е промъкнал в теб. Тогава все още не беше подготвена за това. Беше младо момиче: любовница на наркотрафикант, живееше в хубава къща, колекционираше видеокасети, порцеланови фигурки и репродукции с пейзажи. Една от многото. Винаги готова за своя мъж, който я обграждаше с внимание. Прекрасно. С Гуеро животът беше само смях и любов. По-късно беше различила първите признаци, отдалеч, без да им обръща внимание. Злокобни признаци. Предупреждения, които Гуеро приемаше на шега или по-точно те въобще не го интересуваха. Не му пукаше, защото, въпреки всичко, което приказваха другите, той беше умен. Проницателен и съобразителен. Просто беше решил да скочи в тъмното и да не чака. Дори нея, мръсникът, не я изчака. В резултат един ден най-неочаквано дойде онзи телефонен звън. Тереса отново се озова на улицата, объркана бегълка със сак и пистолет в ръцете. После дъхът на Гато Фиерос и набъбналият му член, проникващ в нея, гърмът от изстрелите, учуденото лице на Потемкин Галвес, параклисът на Малверде, мирисът на пурата на дон Епифанио Варгас. Страхът, полепващ по кожата й като черния дим на запалените свещи, сгъстявайки потта и думите й. Накрая, между облекчението от това, което бе останало зад гърба й и несигурността за бъдещето, тя се озова в самолета, заедно с онази, другата жена, която понякога й се явяваше, и я наблюдаваше, докато се гледаше в тъмното стъкло на прозорчето на три хиляди метра височина над Атлантическия океан. После Мадрид. Влакът на юг. Кораб, движещ се през морето и нощта. Мелиля. И сега, на това място от дългото пътуване Тереса не можеше да забрави зловещия полъх, причакващ я някъде навън. Дори кожата и вътрешностите й да бяха готови да приемат други, които нямаха да бъдат Гуеро. Дори — тази мисъл винаги я караше да се усмихва странно, — да обича отново, или да вярва, че обича отново. Но вероятно, разсъждаваше тя, връщайки лентата назад, при нея правилната последователност беше: първо да обича, после да вярва, че обича, накрая да спре да обича или да обича спомена. Сега знаеше — и по някакъв странен начин това я плашеше и успокояваше едновременно, — че е възможно, дори лесно, да се настаниш в самотата като в непознат град, в апартамент със стар телевизор и легло, чиято пружина скърца, когато се въртиш от безсъние. Да станеш, за да отидеш до тоалетната, да постоиш там с цигара в ръка. Да влезеш под душа, да се погалиш със затворени очи между бедрата с влажната от вода и сапун ръка, припомняйки си устните на един мъж. И да знаеш, че това може да трае цял живот и че би могла да свикнеш да бъде все така. Да се примириш да остаряваш самотно и горчиво, заседнала в този град, или в което и да било друго кътче на света. И макар преди да не си бе давала сметка, същият този свят да продължава да се върти както досега, невъзмутим, жесток, равнодушен.

Видя го отново след една седмица, до пазара на хълма Монтес Тирадо. Беше отишла да купува подправки от магазина за екзотични стоки „Киф-Киф“. Поради липса на мексикански чушки чили, вкусът й към лютивото се беше приспособил към силните арабски подправки. Вървеше нагоре, с по една пазарска чанта във всяка ръка. Търсеше по-сенчестите тротоари, за да избегне сутрешната горещина, която тук не беше влажна като в Кулиакан, а суха и тежка: северноафриканска жега на крайбрежен, безводен булевард, сред кактуси, ниски възвишения и голи камъни. Видя го да излиза от един магазин за резервни части за електроуреди. Носеше кутия под мишница. Тя го позна веднага: мъжът, на когото бе разрешила да допие питието си в „Ямила“ преди няколко дни, докато Ахмед метеше пода и момичетата се сбогуваха до следващия ден. Той също я позна. Когато мина покрай нея, отдръпвайки се леко, за да не я блъсне с кутията, той й се усмихна по същия начин, както когато държеше уискито на бара и я питаше повече с очи, отколкото с думи дали може да го допие. Каза й „здравей“. Тя също го поздрави и продължи пътя си, докато той поставяше кутията в багажника на един пикал, паркиран до тротоара. Знаеше, че я гледа, дори без да се обръща. Накрая, когато вече наближи ъгъла, тя чу стъпките му зад гърба си. Или само й се стори, че ги чува. Тогава Тереса направи нещо необичайно, дори сама не би могла да си го обясни. Вместо да продължи право към вкъщи, сви надясно и навлезе в пазара. Вървеше напосоки, сякаш търсеше закрила сред хората. Макар че ако я попитаха от какво, не би могла да отговори. Луташе се между оживените сергии за плодове и зеленчуци, сред виковете на продавачи и клиенти, отекващи в стъкления навес. След като се разходи край сергиите с риба, тя излезе от вратата при кафенето на улица „Комисар Валеро“. И така, без да поглежда нито веднъж назад през цялата дълга обиколка, тя стигна до дома си. Той се намираше в една уличка в квартал „Полигона“. До входната врата се стигаше по варосано стълбище. Уличката се изкачваше стръмно нагоре сред саксии със здравец и зелени щори — беше добро раздвижване да слизаш и да се качваш по нея два-три пъти дневно. От стълбището се виждаха покривите на града, червено-бялото минаре на главната джамия, а в далечината, в Мароко, и тъмните хребети на планината Гуругу. Докато търсеше ключовете в джобовете на джинсите си, тя най-сетне се обърна назад. Тогава го видя на ъгъла на улицата, неподвижен, спокоен, сякаш не бе помръдвал от там цяла сутрин. Слънцето се отразяваше във варосаните стени и в ризата му, позлатяваше врата и ръцете му и хвърляше на земята ясна, добре очертана сянка. Само един неуместен жест, дума или усмивка щеше да е достатъчен, за да се извърти на пети, да отвори вратата и да я затвори зад себе си, като остави мъжа отвън, далеч от дома и от живота си. Но когато погледите им се срещнаха, той не направи нищо. Остана неподвижен на ъгъла сред светлината, обляла белите стени и бялата риза. Зелените очи сякаш се усмихваха отдалеч, както когато тя беше казала, че е време да затварят бара, и виждаха непознати за Тереса неща. Неща, свързани с настоящето и бъдещето й. Сигурно затова, вместо да отвори вратата и да я затвори зад себе си, тя остави торбите на земята, седна на едно стъпало на стълбите и извади пакета цигари. Извади го много бавно. Остана така, без да вдига поглед, докато мъжът изкачи стълбите и стигна до нея. За миг сянката му закри слънчевата светлина. После седна до нея, на същото стъпало. Макар със сведени очи, тя видя сини памучни панталони, прани много пъти. Сиви маратонки. Навити ръкави на ризата върху потъмнели от слънцето ръце, слаби и силни. Водоустойчив часовник „Сейко“ с черна каишка на лявата китка. Татуировка на разпнатия Христос на дясната ръка.

Тереса запали цигара, наведе глава и пуснатата й коса падна пред лицето. Жестът я доближи леко, неволно, към мъжа. Той се наклони настрани, както го беше направил на улицата с кутията под мишница, сякаш за да не пречи на движението й. Не го погледна. Знаеше, че и той не я гледа. Запуши мълчаливо, анализираше спокойно всяко едно от чувствата и физическите усещания, протичащи през тялото й. Заключението бе изненадващо просто: по-добре близо, отколкото далеч. Внезапно той се размърда леко и тя осъзна, че се страхува да не си отиде. За какво да казвам „не“, помисли си тя. Щом си е „да“. Вдигна лице, отмахна косите си, за да го вижда. Имаше хубав профил, добре изразена брадичка, загоряла кожа, веждите му бяха леко смръщени заради слънчевата светлина, която го караше да примижава с очи. Всичко беше прекрасно. Той гледаше в далечината, към Гуругу и Мароко.

— Къде беше? — попита тя.

— Пътувах — говореше с лек акцент, не го беше забелязала първия път. Лека и приятна модулация, малко затворена, различна от испанския, който се говореше по тия места. — Върнах се сутринта.

Стана така, сякаш подхващаха прекъснат разговор. Двама стари познайници се срещат, без да са изненадани от това. Двама приятели. Може би любовници.

— Казвам се Сантяго.

Най-сетне се беше обърнал към нея. Или си много хитър, помисли си тя, или си истинско съкровище. Така или иначе, все ми е едно. Зелените очи се усмихваха отново, сигурни и спокойни, и я изучаваха.

— Аз съм Тереса.

Повтори името й тихо. Тереса, изрече замислен той, сякаш поради някаква причина, все още неизвестна и за двамата, трябваше да свикне да го произнася. Продължи да я наблюдава, докато тя вдъхваше дима на цигарата. Сетне я захвърли внезапно, сякаш бе взела решение. Когато угарката падна на земята и тя стана, той не помръдна, все така седеше на стълбите. Знаеше, че ще остане там, без да насилва събитията, ако тя не подпомогнеше следващата стъпка. Не от неувереност или стеснителност, разбира се. Явно не беше от тия. Спокойствието му заявяваше, че тази работа е въпрос на взаимно съгласие и всеки трябва да извърви своята част от пътя.

— Ела — каза тя.

Беше различен, установи Тереса. Не с толкова въображение и не толкова забавен като Гуеро. Нямаше, за разлика от преди — младият военен и полицаят не влизаха в сметката, — нито шеги, нито смях, нито дързости, нито безсрамни думи, изречени като встъпление или притурка. В действителност този първи път почти нямаше думи. Мъжът мълчеше почти през цялото време, докато се движеше много съсредоточено и много бавно. Очите му, които дори тогава оставаха невъзмутими, не я изпускаха нито за момент. Не отклоняваха погледа си, нито се притваряха. Когато сноп светлина се промъкваше през процепите на щорите, от която капките пот по кожата на Тереса заблестяваха, зеленият им блясък сякаш ставаше още по-светъл. Неотменно втренчени и нащрек, очите му бяха спокойни, както всичко останало в стройното му силно тяло. Не й се нахвърли припряно, както тя очакваше, а я облада решително и уверено. Без бързане. Толкова внимаваше за усещанията, които се изписваха по лицето на жената и за тръпките на плътта й, колкото и за собствения си самоконтрол. Удължаваше до крайност всяка целувка, всяка ласка, всяко състояние. Повтаряха се отново и отново едни и същи движения, трептения и ответни реакции. Всичко се сливаше в едно: мирис на разголен, влажен, напрегнат полов орган. Мъзга. Топлина. Натиск. Покой. Причини и следствия, които се превръщаха в нови причини, една и съща последователност, която изглеждаше безкрайна. И когато, в просветленията сред замайването, имаше чувството, че пропада или се носи неясно накъде, когато мислеше, че се събужда от унеса, и отвръщаше по някакъв начин, като ускоряваше ритъма, или го водеше натам, където знаеше — смяташе, че знае, — че всеки мъж иска да бъде отведен, той поклащаше глава в знак на отказ. Произнасяше неразбираеми думи и дори веднъж вдигна пръст, за да я предупреди нежно. Чакай, промълви той, стой мирно, дори не мигай. Отдръпна се и застина за миг, със стегнати мускули на лицето, съсредоточен да възвърне самоконтрола си — усещаше го между бедрата си, съвсем твърд и влажен от нея, — и тогава проникна в нея отново, леко, още по-бавно и по-дълбоко, много навътре. Тереса изстена и всичко започна отначало, докато слънцето в процепите на щорите я заслепяваше с лъчи, кратки и хладни като проблясъци по острието на нож. Без дъх, с широко отворени очи, тя го гледаше толкова отблизо, че лицето, устните, очите му сякаш също бяха в нея, беше пленница между тялото му и омачканите влажни чаршафи под гърба си. Притисна го по-силно с ръцете, нозете и устните си. В този миг, внезапно през ума й мина мисълта: Господи, Света Дево, нямаме презерватив.

[1] Пиринейския полуостров — Б.пр. ↑

[2] Шоколад (жарг.) — хашишова смола с кафяв цвят, откъдето навярно идва и жаргонното й наименование на испански. — Б.пр. ↑

[3] Енчилада (исп.) — пирог. — Б.пр. ↑

4.

Да отидем там, където никой няма да ни съди.

Дрис Ларби не обичаше да се меси в личния живот на момичетата. Или поне така казваше. Беше миролюбив човек, бдеше за бизнеса, не се противеше всеки да прави каквото си иска, стига да не му връчваха на него сметките за плащане. Толкова хрисим бил, разказа ни той, че дори си пуснал брада, за да удовлетвори желанието на зет си: досадно ревностен мюсюлманин, живеещ в Надор със сестра му и четирите му племенника. Имаше испански паспорт, гласуваше на изборите, колеше агнето на деня на Аид ел Адха[1] и плащаше данък върху декларираните печалби от официалния си бизнес. Нелоша биография за човек, който е преминал границата на десетгодишна възраст с ваксаджийско сандъче под мишница, без никакви лични документи — като заек в гората. Точно от гледна точка на бизнеса Дрис Ларби се видял принуден да разгледа внимателно положението на Тереса Мендоса. Защото Мексиканката в крайна сметка се превърна в нещо особено важно. Водеше счетоводството на „Ямила“ и беше запозната с някои тайни на предприятието. А пък акълът й щракаше за сметките и това, от друга страна, беше от голяма полза. В края на краищата, трите евтини клуба, които мароканецът държеше в града, бяха част от по-сложен бизнес. Той включваше подпомагане на нелегалния трафик на емигранти — Ларби ги наричаше частни пътувания, — в Мелиля и Испания. Това означаваше преминавания на границата, свободни апартаменти в „Каняда де ла Муерте“[2] или стари къщи в квартал „Реал“, подкупи на дежурните полицаи на контролните пунктове. Или по-сложни експедиции, по двадесет-тридесет човека наведнъж, нелегално прекарани до андалуската плажна ивица от рибарски кораби, моторници и малки лодки, които тръгваха от мароканския бряг. Неведнъж му бяха предлагали да използва инфраструктурата за транспортиране на нещо по-печелившо. Ала той, освен добър гражданин и примерен мюсюлманин, беше и разумен човек. Наркотиците са хубаво нещо, носят бързи пари, но да се занимаваш с тази работа, когато си добре познат и с известно положение от тази страна на границата, означаваше рано или късно да се окажеш в съда. Едно е да умилостивиш неколцина испански полицаи да не изискват прекалено много документи на момичетата или имигрантите, а съвсем друго бе да купуваш съдии. Проституцията и нелегалната имиграция не предизвикваха толкова пагубно полицейската бдителност, както петдесет килограма хашиш. По-малко опасни операции. Парите идваха бавно, но се наслаждаваше на свободата си и възможността да ги харчи, а не отиваха по адвокати и други кръвопийци. Е, той поне със сигурност нямаше намерение да променя нещата.

Беше я проследил няколко пъти, без да се прикрива прекалено. Все едно се засичаха случайно. Направи проучване и относно онзи тип. Галисиец, посещаваше Мелиля на всеки осем-десет дена, с бърза моторница „Фантом“, боядисана в черно. Не беше нужно да си енолог или етнолог, или както там се казва, за да схванеш, че щом е течност и е в тетрапак, значи е вино. Няколко справки на съответните места му позволиха да установи, че въпросният господин живее в Алхесирас, че лодката му е регистрирана в Гибралтар, че се казва или му казват — в тия среди беше трудно да се знае със сигурност, — Сантяго Фистера. Не е криминално проявен, беше му доверил един ефрейтор от Националната полиция, който между другото беше силно пристрастен към свирките, които му правеха момичетата през работно време в патрулната кола. Всичко това помогна на шефа на Тереса Мендоса да си изгради приблизителна представа за лицето от две гледни точки: безопасен като клиент на „Ямила“ и неудобен като любовник на Мексиканката. Неудобен за него, разбира се.

Размишляваше върху всичко това, докато наблюдаваше двойката. Беше ги видял случайно от колата си, докато се разхождаше до пристанището в Мантелете, покрай стените на стария град. Продължи малко напред, после обърна. Паркира и отиде да пие една бира на ъгъла в „Огар дел Пескадор“[3]. На малкия площад, под една арка на крепостта, Тереса и галисиецът ядяха шишчета, седнали на една от трите разнебитени маси на капанчето. До Дрис Ларби достигаше уханието на подправеното месо върху скарата и той едвам се сдържаше — не беше обядвал, — да не отиде при тях и да си поръча. Шишчетата влудяваха мароканската му кръв.

В същността си всички са еднакви, каза си той. Няма значение колко сериозни изглеждат. Щом им се изпречи свястно парче, хвърлят се през глава и забравят за разума. Остана известно време и я наблюдава, с бирата в ръка. Мъчел се да свърже младата жена, която познавал, способната и тиха Мексиканка зад бара, с тази, облечена в джинси, с обувки с много висок ток и кожено яке. Косата й била сресана на прав път, опъната и прибрана на тила, както се носи в нейната страна. Разговаряла с мъжа, седнал до нея, в сянката, хвърляна от стената. Пак си помислил, че не е голяма хубавица, не по-различна от повечето момичета. Но, ако е нагласена, в специален момент, би могла да бъде красива. Големите очи, много черната коса, младото тяло, по което бяха прилепнали панталоните, белите зъби и най-вече милият начин, по който говореше и начинът, по който слушаше, смълчана и сериозна, сякаш размишляваше, караше човек да чувства, че думите му са следени с интерес, да се чувства значим. За миналото на Тереса Дрис Ларби знаеше основното и повече не го интересуваше. Известно му бе, че е имала сериозни проблеми в страната си, че влиятелен човек й е потърсил място, където да се скрие. Видял я беше да слиза от ферибота от Малага със сака, объркана, заточена в чужд свят, ключа към който не познаваше. Тая гълъбица ще я изядат за два дена, помисли си той тогава. Но Мексиканката показа невероятна способност да се адаптира към новите условия. Напомняше на онези двама войника от село, свикнали да издържат на студ и пек, които, по-късно, по време на война, устоявали на всичко, справяли се с всяка ситуация, сякаш били отраснали в нея.

Затова го изненадваше връзката й с галисиеца. Не беше от тия, които се забъркват с клиент или с който да било друг, беше от умните. От онези, които го обмислят. И въпреки това, седеше тук и ядеше шишчета, без да отделя очи от въпросния Фистера. Той навярно имаше бъдеще пред себе си — самият Дрис Ларби беше доказателство, че в живота може да ти провърви, — но засега беше беден като църковна мишка. Най-вероятно му предстояха десет години в някой испански или марокански затвор или удар с нож иззад някой ъгъл. Нещо повече: беше убеден, че галисиецът имаше нещо общо с неотдавнашните необичайни молби на Тереса да присъства на някои от частните партита, организирани от Дрис Ларби от двете страни на границата. Искам да отида, каза тя, без всякакви обяснения. Изненадан, той не можа, а и не пожела да й откаже. Става, защо не. Ако не я беше видял с очите си, нямаше да повярва. Същата жена, прибрана и сериозна зад бара в „Ямила“, сега била нагласена, с много грим, страшно хубава с косата, сресана на прав път, опъната и прибрана отзад, с късата черна рокля с деколте, от тия, които лепват по тялото, а имаше какво да покаже. Краката й също бяха съвсем приемливи на високия ток. Никога преди Дрис Ларби не я беше виждал такава. Облечена е убийствено, помисли си мароканецът първия път, когато я взе с няколко коли и четири европейки, за да я отведе от другата страна на границата, отвъд Мар Чика[4], в луксозна вила край плажа Кариат Аркеман. После ги пусна на веселбата — няколко полковника, трима висши чиновници, двама политици и един богат търговец от Надор. Дрис Ларби не изпускаше от очи Тереса, любопитен да разбере какво е намислила. Докато четирите европейки, към които се присъединиха и четири много млади мароканки, забавляваха гостите по обичайния за тези случаи начин, Тереса завърза кратък разговор с всеки от тях на испански и на елементарен английски. До момента Дрис Ларби не знаеше, че тя владее този език, самият той не го знаеше, с изключение на думите „гуд морнинг“, „гудбай“, „фък“ и „мъни“. С недоумение забеляза, че цялата вечер Тереса беше любезна и дори безкрайно мила, сякаш опипваше почвата. След като избегна попълзновенията на един от местните политици, който вече бе погълнал всичко възможно в течен, твърд и газообразен вид, тя предпочете накрая един полковник от кралската жандармерия на име Чаиб. Дрис Ларби, подобно на добрите метр д’отели от хотелите и ресторантите, стоеше дискретно отстрани, намесваше се тук-там, леко кимваше с глава или се усмихваше, опитваше да угоди на вкусовете на всички гости. Имаше да поддържа банкова сметка, три клуба с момичета, както и десетки нелегални емигранти, очакващи зелена светлина, за да бъдат транспортирани в Испания. Затова той не можа да не се възхити, като експерт по връзките с обществеността, на лекотата, с която Мексиканката омая жандармериста. А последният не беше какъв да е военен, отбеляза той с тревога. Защото всеки трафикант, който искаше да прекарва хашиш между Надор и Алусемас, трябваше да плаща допълнителна такса в долари именно на полковник Абделкадер Чаиб.

Тереса присъства и на друго празненство, един месец по-късно, където отново се срещна с мароканския полковник. Докато ги наблюдаваше да разговарят тихо и уединено, седнали на диван до терасата — този път бяха в луксозен мезонет в един от хубавите квартали на Надор, — Дрис Ларби започна да се плаши и реши да няма трети път. Стигна дотам да мисли да я уволни от „Ямила“, но се чувстваше обвързан от поетите ангажименти. В сложната верига от приятели на приятели, мароканецът не контролираше първопричината, нито междинните брънки и в такива случаи по-добре беше да проявява предпазливост и да не създава неприятности на никого. Не можеше да отрече, че изпитва и известна симпатия към Мексиканката. Тя му харесваше, но това не означаваше, че би подпомагал услугите, които тя оказваше на галисиеца, или пък интимните й срещи с мароканската връзка. Без да броим това, че Дрис Ларби се стараеше да стои далеч от растението канабис във всичките му форми и трансформации. Ако тя искаше да спи с Абделкадер Чаиб или който и да било друг заради Сантяго Фистера, той нямаше намерение да им постила чаршафите.

Предупреди я, както той си знаеше, без да се набърква много. Остави я да се сети сама. Веднъж излязоха заедно от „Ямила“ и тръгнаха надолу към плажа. Разговаряха за доставката на бутилки джин, която трябваше да се извърши на следващата сутрин, и стигнаха до ъгъла на морската алея за разходки. Тогава Дрис Ларби видя галисиеца, който я чакаше, седнал на една пейка. И без всякакъв преход, можеше да мине и като коментар за касите с бутилки и плащането на доставчика, рече: от тия е, които не остават. Нищо повече. После замълча няколко секунди, преди да продължи да говори за касите джин, а и преди да си даде сметка, че Тереса го гледа много сериозна. Не неразбиращо, а предизвиквайки го да продължи, толкова упорито, че мароканецът се видя принуден да свие рамене и да добави: или си отиват, или ги убиват.

— Какво ли знаеш ти за това — каза му тя тогава.

Каза го с тон на превъзходство и известно презрение, които накараха Дрис Ларби да се почувства малко засегнат. За каква се имаше тая тъпа индианка, помисли си той. Понечи да отвърне с някаква грубост или може би — още не го беше решил, — да обясни на мексиканката, че и той разбира малко от мъже и от жени, след като е прекарал една трета от живота си в трафик на човешки същества и прочие, и че ако нещо не й харесваше, точно сега беше времето да си потърси друга работа. Но не пророни дума. Реши, че тя нямаше предвид мъже, които си лягат с теб и после изчезват, а нещо по-сложно. Нещо, с което той не беше наясно и което, понякога, ако човек има усет за тия работи, се долавяше в говора и в мълчанията на тази жена. Онази вечер, до плажа, където вече чакаше галисиецът, Дрис Ларби усети с интуицията си, че думите на Тереса се отнасят не толкова за мъжете, които си тръгват, колкото за тези, които ги убиват. Защото в света, от който тя идваше, да те убият е форма на естествена смърт, подобна на всяка друга.

Тереса имаше една снимка в чантата си. Носеше я в портмонето си от много отдавна, откакто Чино Пара снима нея и Гуеро Давила на някакъв рожден ден. На снимката бяха двамата, той беше с якето си и я беше прегърнал през раменете. Беше излязъл много хубав, смееше се срещу обектива със самоуверения си вид на гринго, висок и слаб, пъхнал палеца на другата си ръка в токата на колана. Веселяшкият му вид контрастираше с този на Тереса, с едва загатнатата й полуневинна, полусмутена усмивка. Тогава едва ли бе на повече от двадесет години. Като младо момиче изглеждаше ранима, широко отворила очи пред светкавицата на апарата, с малко насилена гримаса на устата, която не успяваше да се зарази от веселието на прегръщащия я мъж. Навярно, както става при повечето снимки, изразът на лицето не говореше нищо: просто някакъв миг, случайност, запечатана на лента. Но как да не се впусне сега, след урока на живота, да тълкува снимката. Често образите и ситуациите на снимките не са завършени. Докато не дойдат следващите събития, те сякаш остават във въздуха, временни, за да бъдат потвърдени или отречени по-късно. Правим си снимки не за спомен, а за да ги допълним после с остатъка от живота си. Затова има сполучливи и несполучливи снимки. Образи, които времето поставя на мястото им, придава им същинския смисъл, а други отрича и те сами угасват, сякаш цветовете им избледняват с годините. Снимката, която тя пазеше в портмонето си, беше от тези, които придобиват смисъл по-късно, въпреки че никой не знае кога точно става това. Неотдавнашното минало на Тереса придаваше на старата мигновеност неумолимо бъдеще, в крайна сметка вече изживяно. Сега беше лесно, от тази страна на брега на сенките, да разгадава или тълкува. Всичко в поведението на Гуеро, в израза на Тереса, в смутената й усмивка пред фотоапарата, изглеждаше от ясно по-ясно. Тя се усмихваше, за да се хареса на своя мъж, толкова, колкото бе необходимо — ела тук, хубавице, погледни към обектива и мисли колко ме обичаш, мила моя, — докато в очите й се криеше предзнаменованието за нещо тъмно. Предчувствието.

Сега, седнала до другия мъж, в подножието на стария град на Мелиля, Тереса мислеше за тази снимка. Мислеше за нея, защото докато приятелят й поръчваше шишчета по арабски, изпечени на скара с дървени въглища, един уличен фотограф със стар апарат, провесен на врата, се беше приближил към тях. Докато му казваха, не, не, благодаря, тя се запита какво бъдеще биха разгадали един ден по снимката, която нямаше да си направят, ако годините я допълнеха по-късно. Какви знаци биха разчели, ако всичко се сбъднеше, в тази сцена до градската стена, с отекващото море на няколко метра от тях, с вълните, разбиващи се в скалите зад арката на средновековния зид, през която се виждаше къс наситено синьо небе, с мириса на водорасли, на древни камъни и на мръсотия от плажа, смесващ се с аромата на шишчета със специални подправки, които добиваха златиста коричка на жарта.

— Заминавам тази вечер — каза Сантяго.

Беше шестата вечер от тяхното запознанство. Тереса преброи на ум няколко секунди преди да го погледне и да кимне.

— Къде?

— Все едно — гледаше я сериозно. Даваше да се разбере, че това са лоши новини за нея. — Имам работа.

Тереса знаеше каква е тази работа. Всичко беше готово от другата страна на границата, защото тя се беше погрижила за това. Имаха думата на Абделкадер Чаиб — тайната сметка на полковника наскоро беше набъбнала, — че няма да има проблеми при товаренето. Сантяго от осем дни чакаше известие в стаята си в хотел „Амфора“. А Лало Вейга наглеждаше лодката в малък залив на мароканския бряг, близо до Пунта Бермеха. В очакване на една пратка. И сега известието беше дошло.

— Кога се връщаш?

— Не зная. Най-много след седмица.

Тереса кимна леко с глава, сякаш се съгласяваше, че една седмица е добър срок. Щеше да направи същия жест, ако беше чула един ден или един месец.

— Свечерява се — отбеляза той.

Навярно затова седя с теб тук, помисли си тя. Идва пълнолунието и ти имаш работа, а аз като че ли съм обречена да играя пак същата роля. Въпросът е дали искам или не искам да я играя отново. Дали ми е изгодно или не.

— Бъди ми вярна — каза той или може би така говореше усмивката му.

Погледна го, сякаш се връщаше от много далеч. Толкова далеч, че й коства сериозно усилие да проумее за какво, по дяволите, говореше той.

— Ще се опитам — рече накрая, когато разбра.

— Тереса.

— Какво?

— Не е нужно да оставаш тук.

Гледаше я право в очите, почти честно. Те всички гледаха право в очите, честно. Дори когато лъжеха или обещаваха неща, които никога нямаше да изпълнят, въпреки че не го знаеха.

— Не се занасяй. Вече говорихме за това.

Беше отворила чантата и търсеше пакета цигари и запалката. „Бисонте“. Остри цигари без филтър, беше привикнала към тях случайно. Нямаше „Фарос“ в Мелиля. Запали една. Сантяго продължаваше да я гледа по същия начин.

— Не ми харесва работата ти — каза той след малко.

— А мен твоята ме очарова.

Прозвуча като упрек, какъвто и беше. Прекалено много неща се съдържаха само в пет думи. Той извърна очи.

— Исках да кажа, че нямаш нужда от този арабин.

— Но пък ти имаш нужда от други араби… Имаш нужда и от мен.

Припомни си го, без да иска. Полковник Абделкадер Чаиб беше около петдесетгодишен и не беше лош. Само честолюбив и егоист като всеки друг мъж и толкова разсъдлив, колкото всеки умен човек. Когато пожелаеше, можеше да бъде възпитан и вежлив. С Тереса се отнасяше учтиво, без да изисква повече от това, което тя искаше да му даде и без да я бърка с типа жена, какъвто не беше. Внимаваше за бизнеса и се грижеше за благовидността. Проявяваше известно уважение и към нея.

— Никога повече.

— Разбира се.

— Кълна ти се. Много мислих. Никога повече.

Продължаваше да бърчи вежди и тя се обърна настрани. Дрис Ларби стоеше в другия край на площадчето, на ъгъла, в „Огар дел Пескадор“ с чаша светла бира в ръка и наблюдаваше улицата. Или тях двамата. Видя го да надига бутилката, като че ли за поздрав, и му кимна леко с глава.

— Дрис е добър човек — каза тя, обърнала се отново към Сантяго. — Уважава ме и ми плаща добре.

— Той е сводник на курви и гаден арабин.

— А аз съм индианска курва и също гадна.

Той не отвърна нищо, а тя запуши мълчаливо, в лошо настроение, заслушана в шума на морето зад арката в стената. Сантяго започна разсеяно да кръстосва металните пръчки от шишчетата в пластмасовата чиния. Ръцете му бяха грапави, силни и мургави, тя добре ги познаваше. Носеше същия евтин, надежден водоустойчив часовник, никакви гривни или пръстени. Отраженията на светлината от белите стени на площада обагряха в златисто татуировката на ръката му. Правеха и очите му по-светли.

— Можеш да дойдеш с мен — рече той накрая. — В Алхесирас не е зле… Бихме могли да се виждаме всеки ден. Далеч от това.

— Не зная дали искам да те виждам всеки ден.

— Ти си странна жена. Ужасно странна. Не знаех, че мексиканките са такива.

— Не зная какви са мексиканките. Зная каква съм аз — позамисли се малко. — Понякога смятам, че зная каква съм.

Хвърли цигарата на земята, загаси я с крак. Сетне се обърна да провери дали Дрис Ларби продължава да седи в бара отсреща. Вече го нямаше. Стана и каза, че й се иска да се поразходят. Все още седнал, Сантяго търсеше парите в задния джоб на панталона си и продължаваше да я гледа. Изразът му беше различен. Винаги знаеше как да се усмихне, за да разсее черните облаци от лицето й. За да разсее облаците или нещо повече. Това с Абделкадер Чаиб, например.

— Мамка му, Тереса.

— Какво?

— Понякога приличаш на малко момиче и ми харесваш — той стана, като остави няколко монети на масата. — Искам да кажа, когато те гледам как вървиш и въобще всичко останало. Пристъпваш, поклащайки задника си, обръщаш се, и бих те изял цялата като пресен плод… И тези гърди.

— Какво им има?

Сантяго наведе настрани глава, търсеше подходящото определение.

— Хубави са — заключи сериозно той. — Най-хубавите цици в Мелиля.

— Да му се не види. Това да не е комплимент по испански?

— Ами не знам — изчака я да спре да се смее. — Това ми е в главата.

— И само това?

— Не. Харесва ми също как говориш. Или как мълчиш. Възбужда ме, не зная… По много начини. Думата за един от тези начини е нежност.

— Добре. Радвам се, че понякога забравяш за циците ми и се разнежваш.

— Не се налага нищо да забравям. Твоите гърди и моята разнеженост са съвместими.

Тя събу обувките си и тръгнаха по калния пясък, после между скалите по мокрия бряг, под каменните стени с цвят на охра, през чиито амбразури се подаваха ръждясали оръдия. В далечината се открояваше синкавият силует на нос Трес Форкас. На моменти пяната пръскаше нозете им. Сантяго вървеше с ръце в джобовете. От време на време спираше, за да се увери, че няма опасност Тереса да се подхлъзне по зеленикавия мъх на влажните камъни.

— Друг път — додаде той неочаквано, сякаш не бе спирал да мисли върху това, — се заглеждам в теб и изведнъж изглеждаш много зряла… Както тази сутрин.

— И какво стана тази сутрин?

— Събудих се и ти беше в банята. Станах и дойдох да те видя. Видях те пред огледалото, плискаше лицето си с вода и се гледаше така, като че ли ти е трудно да се познаеш. С лице на възрастна жена.

— Грозна?

— Ужасно грозна. Затова ми се прииска да те направя отново хубава. Взех те на ръце и те отнесох в леглото. И прекарахме в него повече от час.

— Не си спомням.

— Не си спомняш какво правихме в леглото?

— Да съм била грозна.

Спомняше си го много добре, разбира се. Беше се събудила рано, с първата сива светлина. На зазоряване пропя петел. Чу се глас на мюезин от минарето на джамията. Часовникът тиктакаше на нощното шкафче. А тя не можеше да заспи отново. Гледаше как светлината осветява постепенно тавана на спалнята. Сантяго спеше по корем, с разрошена коса. Половината му лице беше потънало във възглавницата и острата му, набола брада докосваше рамото й. Дишаше тежко и почти пълната му неподвижност напомняше за смъртта. Обзе я внезапна тъга, която я накара да скочи от леглото, да отиде в банята, да пусне водата и да плиска отново и отново лицето си. А жената, наблюдаваща я от огледалото, приличаше на тази, която я беше гледала с мокра коса в деня, когато звънна телефонът в Кулиакан. После Сантяго се появи зад гърба й, с подути от съня очи, гол като нея. Прегърна я, преди да я отведе пак в леглото, за да я люби между омачканите чаршафи, които миришеха на тях двамата, на сперма и на топлина от слети тела. Облаците се разсейваха до следващия път. Появяваха се отново с белезникавия полумрак на развиделяването — нямаше нищо по-белезникаво в света от неуверения, сив полумрак на зазоряванията, полумрака, който светлината на деня, нахлуваща през щорите, прогонваше в пъкъла, откъдето бе дошъл.

— Понякога имам чувството, че оставам извън живота ти, разбираш ли? — Сантяго гледаше синьото море, накъдрено от вълните, които се плискаха между скалите, познат, почти професионален поглед… — До мен си и изведнъж „щрак“. Тръгваш си.

— За Мароко.

— Не ставай глупава. Моля те. Казах ти, че това свърши.

Отново усмивката, която заличаваше всичко. Хубав, направо страхотен, помисли си пак тя. Проклетият му контрабандист, кучият му син.

— Ти също понякога си тръгваш — отвърна тя. — Отиваш много, много далеч.

— Моето е различно. Има неща, които ме безпокоят… Искам да кажа, като тези сега. Твоето не е същото.

Замълча за малко. Изглежда му беше трудно да си изясни тази идея. Или пък да я изрази.

— Твоето — рече накрая — са неща, които са съществували там, преди да те познавам.

Направиха още няколко крачки и се върнаха под арката на стената. Възрастният мъж с шишчетата чистеше масата. Тереса и арабинът размениха усмивки.

— Никога не ми разказваш нищо за Мексико — каза Сантяго.

Тя се подпираше на него и слагаше обувките си.

— Няма много за разправяне — отговори. — … Там хората се избиват помежду си заради наркотици или за няколко песос, или ги убиват, защото казват, че са комунисти, или идва някой ураган и затрива всички наред.

— Имах предвид теб.

— Аз съм от Синалоа. С малко накърнено достойнство напоследък. Но съм голям инат.

— И какво още?

— Няма повече. Аз също не те питам за твоя живот. Дори не зная дали си женен.

— Не съм — размаха той пръст пред очите й. — И ме е яд, че не си ме попитала досега.

— И сега не питам. Само казвам, че не зная. Такава беше уговорката.

— Каква уговорка? Не си спомням никаква уговорка.

— Никакви неудобни въпроси. Ти идваш — аз съм тук. Ти си тръгваш — аз оставам.

— А бъдещето?

— Ще говорим за бъдещето, когато дойде.

— Защо спиш с мен?

— И с кой друг?

— С мен.

Спря пред него. Изпъна се, сложи ръце на кръста, все едно се канеше да запее народна песен.

— Защото си добре сложен — каза тя, като го оглеждаше от глава до пети, много бавно и оценяващо. — Защото имаш зелени очи, страшно готино дупе, силни ръце… Защото си гадно копеле, но не си пълен егоист. Защото можеш да си твърд и нежен едновременно… Това стига ли ти? — усети, че чертите на лицето й неволно се напрягат. — … Също и защото приличаш на някой, когото познавах.

Сантяго я гледаше. Грубо, разбира се. Изражението му на поласкан се изпари отведнъж. Тя отгатна думите му, преди да ги е произнесъл.

— Не ми харесва да ти напомням за друг.

Проклетият му галисиец. Проклетите, гадни мъже. Всички толкова лесни и такива негодници. Внезапно й се прииска да приключи бързо този разговор.

— Дявол да го вземе. Аз не казах, че ми напомняш на някого. Казах, че ми приличаш на някого.

— А не искаш ли да знаеш защо аз си лягам с теб?

— Освен заради ползата от мен на партитата на Дрис Ларби?

— Освен тях.

— Защото ти е много хубаво с мен в леглото. И защото понякога се чувстваш сам.

Видя го да прокарва смутено ръка през косата си. После я хвана за лакътя.

— А ако лягам и с други? Все едно ли ще ти е?

Освободи ръката си без грубост, само я отдръпна леко, докато я почувства свободна.

— Сигурна съм, че си лягаш и с други.

— В Мелиля?

— Не. Това знам. Тук не.

— Кажи, че ме обичаш.

— Добре, добре. Обичам те.

— Не е вярно.

— Хайде. Обичам те.

Не ми беше трудно да се запозная с живота на Сантяго Фистера. Преди да отпътувам за Мелиля, допълних полицейския доклад от Алхесирас с друг, много по-подробен, на митническите служби. Последният съдържаше дати и места, включително кога и къде е роден — О Грове, малко рибарско селище в устието на река Ароса[5]. Затова знаех, че когато се е запознал с Тереса, е бил на тридесет и две години. Класическа трудова биография. Започнал на риболовните кораби на четиринадесет години. След военната си служба във флота, работил за „амос до фуме“[6], босовете на контрабандистките мрежи, действащи по устията на реките в Галисия: Чарлинес, Сито Минянко, братята Пернас. Три години преди срещата си с Тереса, според доклада от Митническата служба той работеше във Вилягарсия за клана Пердускиньос. Последните бяха известни контрабандисти на цигари, които по това време разширяваха дейността си с трафика на марокански хашиш. На Фистера плащали на парче, определена сума за всяко пътуване. Работата му била да управлява високоскоростни моторници и да разтоварва контрабандно цигари и наркотици от риболовни кораби и кораби-майки, намиращи се извън испански води, възползвайки се от сложната география на галисийското крайбрежие. Това давало повод за опасни схватки със службите от бреговата охрана, митницата и полицията. В един от тези нощни набези, когато бягал от преследващ го катер, правейки остри зигзагообразни завои между платформите с миди на остров Кортегада, Фистера и помощник-пилотът му — млад момък от град Ферол, на име Лало Вейга, — запалили прожектор, за да заслепят преследвачите си по средата на извършвана маневра. Митническата охрана се забила в една платформа. Резултатът: един убит. Историята фигурираше само в най-общи щрихи в полицейските доклади. Обадих се на няколко телефона, уви, безрезултатно. Накрая писателят Мануел Ривас, галисиец, мой приятел, който живееше в съседство на въпросната зона — имаше къща до Коста де ла Муерте, — направи няколко проучвания и потвърди случилото се. Според разказаното ми от Ривас, никой не могъл да докаже, че Фистера е бил замесен в инцидента. Но местните митничари, хора, сурови колкото и контрабандистите — бяха отраснали в едни и същи места, бяха плавали на едни и същи кораби, — се заклели да го пратят на дъното при първа възможност. Око за око. Това било достатъчно. Фистера и Вейга напуснали района на Риас Бахас и потърсили по-здравословен климат: Алхесирас, в сянката на Гибралтар, средиземноморско слънце и сини води. Там двамата галисийци се възползвали от толерантността на британското законодателство и чрез посредничеството на трето лице регистрирали мощна моторна лодка, с дължина седем метра, с шестцилиндров двигател „Ямаха PRO“, 225 коня, подсилени до 250. С нея кръстосвали между колонията, Мароко и испанското крайбрежие.

— По това време — обясни ми Маноло Сеспедес в Мелиля, след срещата с Дрис Ларби, — кокаинът все още беше само за много богатите. Голямата част от трафика съставляваха цигарите от Гибралтар и мароканският хашиш. Две реколти и две хиляди и петстотин тона канабис внасяни в Европа всяка година… Всичко минаваше оттук, разбира се. И продължава да минава.

Бяхме към края на една вечеря, както си му е редът, седнали на маса пред „Ла Амистад“: бар-ресторант, по-познат сред жителите на Мелиля като „Къщата на Маноло“, срещу казармата на Градската полиция, която самият Сеспедес бе накарал да построят по негово време. В действителност собственикът на заведението не се казваше Маноло, а Мохамед, въпреки че бе познат също и като брата на Хуанито, който от своя страна беше собственик на „Къщата на Хуанито“, но не се казваше Хуанито, а Хасан. Лабиринт от имена, много типичен за град с многолика идентичност като Мелиля. Колкото до „Ла Амистад“, това беше непретенциозно място, с пластмасови столове и маси и бар за бързо хранене. Тук идваха европейци и мюсюлмани, посетителите често обядваха или вечеряха на крак. Кухнята беше със забележително качество, предимно пресни риби и морски деликатеси. Те идваха от Мароко и самият Маноло-Мохамед ги купуваше всяка сутрин от рибния пазар. Този път двамата със Сеспедес вечеряхме стриди, лангусти от Мар Чика и бяла риба, разтворена в чинията като отворена книга. Имаше и бутилка студено бяло вино „Барбадильо“. Ядяхме и пиехме с наслада, с мрежите на испанските риболовни кораби, които помитаха всичко, ставаше все по-трудно във водите на Полуострова да се уловят подобни вкусотии.

— Когато Сантяго Фистера пристигна — продължи Сеспедес, — значителна част от контрабандата се извършваше почти изцяло от бързи моторници. Дойде тук, защото умееше да върши това най-добре и защото много галисийци търсеха начин да се установят в Мелиля, Сеута и по брега на Андалусия… Контактите ставаха тук или в Мароко. Най-натоварената зона бяха четиринадесетте километра между Пунта Карнеро и Пунта Сирес, в самия проток: дребни трафиканти от фериботите на Сеута, големи пратки от яхти, рибарски кораби и лодки. Трафикът беше толкова натоварен, че наричаха тази зона Булевардът на хашиша.

— А Гибралтар?

— Гибралтар беше в центъра на всичко това — Сеспедес посочи пакета „Уинстън“ на покривката на масата и очерта с вилицата кръг около него. — Като паяк в паяжината си. По онова време Гибралтар беше основната база на контрабандистите по западното Средиземноморие… Англичаните и янитосите, местното население на колонията, развързаха ръцете на мафията. Инвестирайте тук, господине, доверете ни парите си, моля, ето, финансови и пристанищни облекчения… Разтоварването на цигарите се извършваше директно от складовете на пристанището, на плажовете на Ла Линеа, хиляда километра по-нататък… Е, в действителност това става и сега — той посочи още веднъж пакета цигари. — Тези са оттам. Освободени от мито.

— Не те ли е срам?… Един бивш правителствен делегат да мами „Цигареното акционерно дружество“.

— Не се заяждай. Сега съм пенсионер. Знаеш ли по колко пуша на ден?

— И какво стана със Сантяго Фистера?

Сеспедес сдъвка парче риба, без да бърза, наслаждавайки се на вкуса му. После отпи глътка „Барбадильо“ и ме погледна.

— Не зная дали той пушеше или не. Но въобще не се занимаваше с цигари. Едно пътуване с хашиш струваше колкото сто с „Уинстън“ или „Марлборо“. Хашишът беше по-доходоносен.

— Но и по-рискован, предполагам.

— Много по-рискован — Сеспедес изсмукваше старателно скаридите и ги подреждаше в права линия в края на чинията, сякаш щеше да минава военна проверка. — Ако не пуснеше колкото и където трябва на мароканците, човек беше загубен. Виж какво стана с горкия Вейга… Но с англичаните нямаше проблеми. Те действаха с обичайния им двоен стандарт в морала. Докато наркотиците не стъпеха на британска земя, те не си цапаха ръцете… Така че трафикантите кръстосваха насам и натам с товарите си и всички ги знаеха. А когато испанската полиция или испанските митничари ги изненадваха, те търсеха убежище в Гибралтар. Единственото условие беше преди това да са изхвърлили товара зад борда.

— Толкова лесно?

— Толкова лесно. Безочливо — той отново посочи пакета цигари с вилицата и го удари леко. — Понякога тия от моторниците имаха съучастници, разположени високо по скалите с визьори за нощно гледане и радиопредаватели. Наричаха ги маймуни. Те следяха за появата на митничари… Гибралтар беше център на цяла една индустрия, там се правеха милиони. Марокански mehanis[7], испански и гибралтарски полицаи… Всички бяха замесени в това. Дори мен се опитаха да купят… — той се засмя през зъби при спомена, с чаша вино в ръка — но нямаха късмет. По онова време аз купувах другите.

След това Сеспедес въздъхна. Сега, каза той докато привършваше и последната лангуста, е различно. В Гибралтар се въртят пари, но по друг начин. Огледай се за пощенските кутии по „Мейн стрийт“ и преброй колко фирми фантоми има тук. Също като лукови глави — люспи, люспи, а до сърцевината им не стигаш. Откриха, че финансовият рай е по-доходен от гнездото на пирати, макар по същество да няма разлика. Колкото до клиентите, прави му сметка: Коста дел Сол е златна мина и чуждестранните мафии се настаняват тук по всички начини, които въображението може да роди. Освен това, от Алмерия до Кадис испанските води са строго наблюдавани заради нелегалната емиграция. Търговията с хашиша продължава с пълна сила, но и кокаинът дръпна здраво и методите са различни… Да речем, че си е отишло времето на занаятчиите, или на героите. Новите морски вълци се познават по вратовръзките и белите яки. Всичко се децентрализира. Контрабандните моторници смениха собствениците, тактиката и базите в тила. Играта е друга.

След като каза всичко това, Сеспедес се отпусна назад на стола, поръча кафе на Маноло-Мохамед и запали една цигара, купена без мито. Лицето му на стар играч се усмихваше при спомена, веждите му се извиха нагоре. Сякаш казваше: не могат да ми отнемат това, което съм си взел. И разбрах, че освен по старите времена, бившият правителствен делегат изпитваше тъга и по определен тип хора.

— Работата е там — заключи той, — че когато Сантяго Фистера се появи в Мелиля, бизнесът в протока беше в разцвета си. Голдън ейдж[8], биха казали тия от Гибралтар. Уха! Директни пътувания, отиване и връщане, без да им пука от нищо. С едната гола смелост. Всяка нощ беше игра на котка и мишки между трафикантите, от една страна, и митничарите и полицаите, от друга… Веднъж печелиш, друг път губиш. — Всмукна дълбоко от цигарата и лисичите му очи се присвиха при спомена. — И точно там, бягайки от вълка, Тереса Мендоса щеше да попадне в устата на вълка.

Разправят, че Дрис Ларби издал Сантяго Фистера, направил го въпреки съучастничеството на полковник Абделкадер Чаиб, или пък дори с негово знание. Това не е никак трудно в Мароко, където най-уязвимата брънка във веригата са контрабандистите, действащи без чадъра на парите или политиката. Едно име, подшушнато тук-там, няколко банкноти, разменени на ръка. А и на полицията й беше добре дошло за статистиката. Във всеки случаи никой никога не успя да докаже участието на мароканеца. Когато повдигнах въпроса — бях го запазил за последната ни среща, — той се затвори като мида в черупката си и нямаше начин да изтръгна и дума от устата му. Беше ми много приятно. Край на изповедите, сбогом и без „до скоро виждане“. Но Маноло Сеспедес, който по време на тия събития още е бил правителствен представител в Мелиля, твърди, че Дрис Ларби, за да отдалечи галисиеца от Тереса, предал поръчката на хората от другата страна. Обичайният девиз беше „Плащай и прекарвай контрабанда, както знаеш“. В името на Аллаха. С Бога напред. Това включваше широка мрежа от корумпирани служители, разпростираща се от планините, където се отглеждаше канабис, до границата или мароканския бряг. Плащанията се извършваха в размер, съответстващ на нивото: полицаи, военни, политици, други висши администратори, до членове на Правителството. За да се оправдаят пред общественото мнение — мароканският министър на вътрешните работи все пак присъстваше като наблюдател на съвещанията за борба с наркотрафика на Европейския съюз, — жандармеристи и военни периодично залавяха по някого. Но винаги на ниско ниво. Арестуваха тези, които не принадлежаха към големите мафиотски организации и отстраняването им не пречеше на никого. Бяха хора, често издавани или залавяни от същите хора, които им подсигуряваха хашиша.

Комендантът Бенаму, от бреговата охрана от мароканската кралска жандармерия, нямаше нищо против да ми разкаже за участието си в случилото се при Кала Трамонтана. Направи го на терасата на кафене „Хафа“ в Танжер. Преди това един наш общ приятел, полицейският инспектор Хосе Бедмар, ветеран от Централната бригада и бивш агент на разузнаването от времето на Сеспедес, се нагърби да го издири и да ми уреди среща с него, като ме препоръча горещо. Бенаму беше симпатичен, елегантен мъж, с добре поддържани мустаци, които му придаваха вид на латиноамерикански любовник от петдесетте години. Беше облечен цивилно: сако и бяла риза без вратовръзка. Говори ми половин час на френски. Сетне, когато между нас се установи атмосфера на доверие, премина на почти съвършен испански. Разказваше добре, с малко черно чувство за хумор. От време на време кимваше към морето, което се разстилаше пред очите ни под стръмните скали, сякаш всичко беше станало точно там, пред заведението на открито, където той си пиеше кафето, а аз — билковия чай. Когато се случиха тези събития, бях капитан, уточни той. Въоръжен патрул на моторница — допълни, загледан в хоризонта, — във връзка с радар на запад от Трес Форкас, рутинна работа. Чиста случайност беше, че имаше и друг патрул на сушата, който поддържаше радиовръзка с тях. Продължаваше да гледа хоризонта, когато произнесе думата „случайност“. Между единия и другия патрул, в залива Кала Трамонтана, подобно на птиче в гнездото си, една моторница — натрапник в мароканските води, съвсем близо до брега, привързана към малка лодка, товареше на борда си хашиш. Вик „Горе ръцете“, прожектор, сигнална ракета, очертаваща с падащите си светлини остров Чаранес сред млечната вода, обичайните според закона предупреждения и няколко изстрела за сплашване. Очевидно моторницата — ниска, дълга, източена като игла, боядисана в черно, с извънбордов двигател, имаше проблеми със запалването, защото се забави с потеглянето. При светлината на прожектора и сигналната ракета, Бенаму различил два силуета на борда: един на пилотското място, друг — тичащ към задната част, за да развърже моторницата от малката лодка. На последната имало още двама човека, в този момент те хвърляли зад борда чувалите с дрога, които не били натоварили на моторницата. Двигателят прохърквал, без да успее да запали. Бенаму — придържайки се към закона, подчерта той между две сръбвания от кафето, — заповядал на моряка си отпред да пусне един откос и да стреля право в целта. Чул се обичайният звук. Та-ка-та-ка-так. Шумничко, наистина. Според Бенаму, впечатляващ звук. Нова сигнална ракета. Хората от малката лодка вдигнали ръце. В този момент моторницата подскочила, вдигайки пяна с витлото си. Мъжът отзад паднал във водата. Картечницата на патрула продължавала да стреля, та-ка-та-ка-та-ка. Жандармеристите от брега й пригласяли неуверено в началото, так-так, а после — по-въодушевено. Приличало на война. Последна сигнална ракета. Прожекторът осветявал и попаденията и рикошетите на куршумите във водата. Неочаквано моторницата изръмжала по-силно и така се изстреляла напред, че като погледнали на север, вече била потънала в мрака. Отишли при малката лодка и задържали хората в нея — двама мароканци. Прибрали от водата три чувала с хашиш и един испанец с 12,7-калибров куршум в бедрото си. Бенаму посочи окръжността на чашата за кафе — ей такъв отвор. Разпитан, докато се давала съответната медицинска помощ, испанецът казал, че името му е Вейга и е моряк на контрабандистка моторница, чиито капитан е някой си Сантяго Фистера. Точно този Фистера им се беше изплъзнал от ръцете в залива Кала Трамонтана. „Като ме изостави“, спомняше си Бенаму как се жалвал задържаният. Комендантът май си спомняше още, че на въпросния Вейга, съден две години по-късно в Алусемас, му тръснали петнадесет години в затвора Кенитра — при споменаването му ме погледна така, сякаш ми препоръчваше да не включвам никога това място в списъка на летните си почивки, — и че бил излежал половината. Дали са били предадени? Бенаму повтори думите няколко пъти, като че ли му бяха напълно непознати. И, загледан отново в кобалтовосиньото пространство, което ни делеше от испанския бряг, поклати глава. Не си спомняше нищо такова. Никога не беше чувал да се споменава за някакъв Дрис Ларби. Кралската жандармерия имала компетентни служби за набиране на собствена информация и тяхната брегова охрана действала ефикасно. Като вашата градска полиция, вметна той. Или дори по-добре. Това при Кала Трамонтана беше рутинна акция, брилянтна акция като толкова други. Борба срещу престъпността и прочие.

Той не се върна повече от месец. Истината е, че тя не очакваше да го види никога вече. Фатализмът от Синалоа й подсказваше, че си е тръгнал завинаги — от тия е, които не остават, беше казал Дрис Ларби. Тя прие отсъствието му по същия начин, както бе приела появата му. В последно време Тереса беше почнала да осъзнава, че светът е движен от собствени, неразгадаеми правила. Правила, изтъкани от игра на случайността — каламбури, в шеговития смисъл, който придаваха в Мексико на тази дума, — и от непредвидимости, които включваха присъствия и отсъствия, живот и смърт. Най-многото, което можеше да направи, бе да приеме тези правила. Да се носи, чувствайки се част от необятната космическа игра, като междувременно пляска с ръце, за да се задържа на повърхността, докато водовъртежът я засмуква към дъното, вместо да губи сили в напразното желание да я промени или проумее. Така беше стигнала до заключението, че е безполезно да се отчайва или да се бори за каквото и да било, освен за настоящия момент — вдишването и издишването, седемдесет и петте удара на пулса в минута (ритъмът на сърцето й винаги е бил бавен и отмерен), които я поддържаха жива. Нелепо беше да изразходва енергия в изстрели по тъмнината, да плюе по слънцето, да притеснява един Бог, зает с по-важни дела. Що се отнася до религиозните й вярвания — тези, които беше донесла със себе си от родината си и оцеляваха в ежедневието на новия й живот, — Тереса продължаваше да ходи на църква всяка неделя, изричаше механично молитвите си преди лягане — „Отче наш“, „Аве, Мария“. Понякога дори сама се изненадваше, че моли Христос или Богородица. Един-два пъти призова дори свети Малверде, за едно или друго нещо. Например Гуеро да почива в мир, амин. Макар много добре да знаеше, независимо от добрите си намерения, колко неправдоподобно е копеле като Гуеро да почива в мир. Вероятно гори в ада, мръсникът, също като в песните на Пакита дел Барио — „Гориш ли, ненужни човече?“. Подобно на останалите си молитви и на тези гледаше без убеждение, бяха повече протокол, отколкото нещо друго. Навик. Макар че в случая с Гуеро точната дума навярно беше „преданост“. Така или иначе, правеше го като човек, искащ услуга от влиятелен министър, с много малко надежда, че молбата му ще бъде удовлетворена.

За Сантяго Фистера не се беше молила. Нито веднъж. Нито да е добре, нито да се върне. Държеше го съзнателно настрани, отказваше да го свърже официално със същността на проблема. Никакви повтарящи се ходове и зависимости, беше се заклела пред себе си. Никога повече. И все пак, в нощта, когато се прибра вкъщи и го намери седнал на стълбите, сякаш се бяха разделили само преди няколко часа, почувства безкрайно облекчение и огромна радост, разтърсваща я между бедрата, в стомаха, в очите. Почувства нужда да отвори уста и да си поеме дълбоко въздух. Беше съвсем кратък миг. После откри, че изчислява точно дните, изминали от последния път, правеше си сметка колко от тях са необходими за отиването дотам и връщането обратно, километрите и часовете пътуване, удобните моменти за обаждания по телефона, времето, за което едно писмо или картичка тръгваше от точка А и пристигаше в точка В. Размишляваше върху всичко това, макар да не отправи никакъв упрек, докато той я целуваше и влизаха вкъщи, без да проронят дума. Отиваха към спалнята. Продължи със същите мисли, когато той накрая спря, успокоен, облекчен, легнал върху нея и задъханото му дишане се успокояваше в шията й.

— Хванаха Лало — каза най-сетне той.

Тереса съвсем притихна. Лампата от коридора осветяваше мъжкото рамо пред устните й. Целуна го.

— За малко да хванат и мен — додаде Сантяго.

Лежеше все така неподвижен, с лице, потънало в извивката на шията й. Говореше шепнешком, устните му докосваха кожата й при всяка дума. Бавно, тя сложи ръце на гърба му.

— Разкажи ми, ако искаш.

Отказа, поклащайки леко глава. Тереса не настоя, защото знаеше, че щеше да е напразно. Знаеше още, че ще го направи, когато се почувства по-спокоен, ако тя запази същата поза и същото мълчание. Така и стана. След малко той заговори. Не като разказ, а на кратки откъси, подобни на отделни картини или на спомени. Припомня си на глас, разбра тя. Навярно сега за първи път след цялото изминало оттогава време говореше за случилото се.

Така тя разбра какво бе станало, така успя да си го представи. И най-вече проумя, че животът си прави жестоки шеги с хората и тези шеги по мистериозен начин се свързват с други, случващи се на други хора. Проумя, че тя самата може да се окаже в центъра на абсурдна ситуация — муха, хваната в мрежата на паяк. Изслуша една история, която й бе позната още преди да я чуе. Бяха променени само местата и действащите лица, много малко променени дори. Реши, че Синалоа не е толкова далеч, колкото тя си мислеше. Видя прожекторът на мароканския патрул да раздира нощта като конвулсия от ужас, бялата сигнална ракета във въздуха, лицето на Лало Вейга със зяпнала от изумление и страх уста, която крещи: мароканска полиция, мароканска. Представи си силуета на Лало в ярката светлина, на фона на безплодното промъркване на двигателя, докато тича към задната част на моторницата, за да я освободи от малката лодка, първите изстрели — присветвания до прожектора, пръски във водата, свистене на куршуми, и проблясвания на още изстрели от сушата. Внезапно двигателят изръмжава с всичка сила, предницата на моторницата се надига до звездите и пак куршуми, пак викът на Лало, падащ зад борда: викът при падането и още викове, чакай, Сантяго, чакай, не ме оставяй, Сантяго, Сантяго, Сантяго. Сетне трещенето на двигателя с пълна сила и последен поглед през рамо, за да види Лало, който остава назад, във водата, в конусовидната рамка на светлината на прожектора, с протегната ръка в напразен опит да се хване за моторницата, която препуска, подскача, отдалечава се, а килът удря вълните в тъмнината.

Тереса слушаше всичко това, докато устните на голия, неподвижен мъж върху нея продължаваха да докосват кожата на врата й, а той все така не вдигаше лице и не я поглеждаше. Не искаше тя да го види.

Петлите. Песента на мюезина. Отново мръсносивият час, висящ между нощта и деня. Този път Сантяго също не спеше. По дишането му разбра, че е буден. През цялата останала част от нощта го беше усещала да се върти до нея. Потръпваше, ако се унесеше леко, толкова леко, че веднага се събуждаше. Тереса лежеше по гръб, потискаше желанието си да стане или да запали цигара. Очите й бяха широко отворени, първо гледаше тъмнината на тавана, а после сивото, безформено петно, пропълзяващо отвън подобно на злокачествен тумор.

— Искам да дойдеш с мен — промълви той неочаквано.

Тя се бе заслушала в туптенето на собственото си сърце: всяко развиделяване й се струваше по-бавно от предишното, напомняше на онези животни, които спят зимен сън. Един ден ще умра точно в този час, помисли си тя. Ще ме убие тази мръсна светлина, която никога не закъснява за срещата.

— Да — каза тя.

Същия ден Тереса потърси в чантата снимката, която пазеше от Синалоа: тя самата, в покровителствената прегръдка на Гуеро Давила, гледаща учудено света, без да съзнава какво я дебне в него. Остана така дълго време. Накрая отиде в банята и се погледна в огледалото, със снимка в ръката. Сетне, внимателно и много бавно, я разкъса на две. Прибра парчето, на което беше тя, и запали цигара. Приближи пламъка на същата кибритена клечка към единия край на другата половина. Остана неподвижна, с цигара в ръката, загледана в снимката, която пращеше и изгаряше. Усмивката на Гуеро бе последното, което изчезна. Каза си, че това е съвсем присъщо за него: да се присмива на всичко и докрай, без да му пука от нищо. Същото е било сред пламъците на „Чесна“-та — както сред пламъците на проклетата снимка.

[1] Арабското наименование на празника Курбан Байрам. — Б.р. ↑

[2] „Долината на смъртта“ (исп.). — Б.пр. ↑

[3] „Рибарска среща“ (исп.). — Б.пр. ↑

[4] Плажът на испанския анклав на африканското средиземноморско крайбрежие. — Б.р. ↑

[5] Устието на р. Ароса се намира в Галисия, северозападна Испания. — Б.пр. ↑

[6] Господарите на цигарите. — Б.пр. ↑

[7] Mehanis (араб.) — марокански полицаи. — Б.пр. ↑

[8] Golden age (англ.) — Златна епоха. — Б.пр. ↑

5.

Това, което посях там, в планината.

Очакването. Тъмното море и милионите звезди, обсипали небето. Непрогледната необятност, разстилаща се на север, нарушена на юг от черния силует на брега. Всичко толкова спокойно, че прилича на езеро. И от време на време лек бриз от сушата, едва доловим, се плъзгаше по водата и будеше кратки, странни отблясъци.

Зловеща красота, заключи тя накрая. Това бяха думите.

Не й се удаваше да намира думи за тези неща. Търси ги четиридесет минути. Във всеки случай, такъв беше пейзажът — красив и зловещ. И Тереса Мендоса го наблюдаваше безмълвно. От първата на тези четиридесет минути не помръдваше, не проронваше дума, а нощният хлад проникваше постепенно през пуловера и джинсите й. Ослушваше се за звуците, идващи от сушата и от морето. На фона на глухото бръмчене на пуснатото радио, канал 44, с намален до крайност звук.

— Хвърли един поглед — подхвърли Сантяго.

Прошепна го едва чуто. Морето, беше й обяснил той в началото, препредава шумовете и думите по различен начин. Понякога можеш да чуеш неща, които се казват на една миля разстояние. Същото се получаваше и със светлините. Затова „Фантом“-ът стоеше в тъмнината, под прикритието на нощта и морето. Черна матирана боя покриваше корпуса от фибростъкло и арматурата на двигателя му. Затова и двамата мълчаха и тя не пушеше, и почти не помръдваха. Чакаха.

Тереса залепи лице за окуляра, който скриваше екрана на радара „Фуруно“ с обхват от осем мили. При всеки сигнал от антената тъмната линия на мароканското крайбрежие се очертаваше съвършено ясно в долната част на картината, като показваше и дъгообразната извивка надолу, сгушена между носовете Крусес и Ал Марса. Останалата част беше чиста: никакъв признак за движение по повърхността на водата. Натисна два пъти бутона за обхвата и разшири радиуса на наблюдение на четири мили. При следващото преместване на антената брегът се появи по-малък и удължен. На изток включваше ясно оформено петно навътре в морето — остров Перехил. Там също беше чисто. Никакъв кораб. Нямаше дори фалшив сигнал от вълна във водата. Нищо.

— Тия мръсници — чу да казва Сантяго.

Да чакаш. Беше част от работата им. Но за времето, откакто излизаха заедно в морето, Тереса беше научила, че най-лошото не е чакането, а нещата, които си представяш, докато чакаш. Нито плисъкът на водата в скалите, нито шумът на вятъра, който можеше да се сбърка с мароканския патрул — арабката, както му казваха на жаргона в Протока, — или с хеликоптера на испанските митничари, не всяваха такава тревога, както тази, която предхождаше дългата тишина, в която собствените ти мисли се превръщаха в най-големия ти враг. Дори конкретната заплаха, вражеският сигнал, появил се внезапно на екрана на радара, грохотът на двигателя, борещ се за скорост, свобода и живот, бягството с петдесет възела в час с катер, почти залепен за задницата на моторницата, плющенето на изстрелите във водата, сменящите се бурни приливи на адреналин и страх в разгара на гонитбата бяха за предпочитане пред несигурността на спокойствието и ясното въображение. Това безкрайно очакване в дебнене на сигнала от сушата, на връзка по радиостанцията приличаше на сивите зазорявания. Същите, които я сварваха будна всяка утрин в леглото, сега я преследваха и в морето — с неуверено избледняващата нощ на изток, със студа, с хлъзгавата влага на палубата, която мокреше дрехите, ръцете, лицето й. Дявол да го вземе. Всеки страх може да се изтърпи, заключи тя, стига да не разполагаш с много време и много ум да мислиш за него.

Пет месеца вече. Понякога другата Тереса Мендоса, тази, която я изненадваше в мръсносивата светлина на утрото от някой ъгъл от другата страна на огледалото, продължаваше да я шпионира. Следеше внимателно за промените, които постепенно се извършваха у нея. Още не бяха кой знае какви. Бяха свързани повече с външни прояви и ситуации, отколкото със същинските преобразувания в човека, които наистина видоизменят разбиранията и живота му. Ала по някакъв начин тя предусещаше настъпването на тези промени, без определена дата или срок, но неминуеми, прикачени като ремарке за другите. Напомняше на главоболие, което в продължение на три-четири дни заплашва да се появи, или на идването на неудобните, неизбежни дни на цикъла й — при нея винаги нередовен и болезнен. Затова се оказваше интересно, почти поучително, да влизаш и да излизаш по този начин от себе си, да можеш да се видиш отвътре, така, както се виждаш отвън. Сега Тереса знаеше, че всичко, страхът, несигурността, страстта, удоволствието, спомените, собственото й лице, което изглеждаше по-зряло от това преди няколко месеца, могат да се наблюдават внимателно от две гледни точки. При това с математическа отчетливост, която бе присъща не на нея, а на другата жена, която живееше в нея. Тази нейна необикновена способност за раздвояване, открита или по-скоро интуитивно усетена в онази вечер, преди по-малко от година, когато звънна телефонът в Кулиакан, й позволяваше да се наблюдава хладнокръвно. Гледаше се на борда на неподвижната моторница сред мрака на морето, което започваше да опознава, срещу враждебния бряг на една страна, за чието съществуване доскоро не знаеше почти нищо, до безмълвната сянка на мъжа, когото не обичаше или само си мислеше, че не обича, изложена на риска да прекара остатъка от дните си в затвор. Последната мисъл — призракът на Лало Вейга беше третият в екипажа при всяко пътуване, — я караше да потръпва от ужас, както сега, когато разполагаше с време да размишлява върху това.

Но беше по-добре от Мелиля и по-добре от времето, когато чакаше сама. По-лично и по-честно. Понякога си мислеше, че е по-добро и от Синалоа. Но тогава образът на Гуеро Давила се възправяше срещу нея като упрек и тя вътрешно се разкайваше, че по този начин е изневерила на спомена. Нищо не беше по-хубаво от Гуеро. И това бе истина не само в прекия смисъл. Кулиакан, хубавата къща в „Лас Кинтас“, ресторантите по крайбрежната улица, музиката на чиринес[1], танците, разходките с кола до Мазатлан, плажовете на Алтата, всичко, което тя бе вярвала, че реалният свят може да й предостави, за да се радва на живота, се основаваше на една грешка. Тя не живееше истински в този свят, живееше в света на Гуеро. Това не беше нейният живот, а друг, в който тя беше влязла и се бе настанила удобно и щастливо, докато не се видя изхвърлена внезапно от едно телефонно обаждане, от заслепяващия ужас на бягството, от усмивката на Гато Фиерос, подобна на острие на нож и от изстрелите на „Добле Агила“-та в нейните собствени ръце. Сега несъмнено имаше нещо ново. Нещо неопределимо и не съвсем лошо в тъмнината на нощта, в тихия, стаен страх, усещан наоколо, въпреки близката сянка на мъжа, който — тя го знаеше от Кулиакан, — вече никога нямаше да я накара да се самозалъгва, да смята, че е защитена от ужаса, от болката и от смъртта. И странно, това усещане съвсем не я смущаваше, а я подтикваше към размисъл. Принуждаваше я да се анализира по-дълбоко, с любопитна наблюдателност, нелишена от уважение. Затова на моменти оставаше загледана в снимката, където бе снимана с Гуеро и в същото време хвърляше погледи в огледалото, недоумявайки колко различни са трите жени: младото момиче с учудените очи, Тереса в настоящия си живот и непознатата, която наблюдаваше първите две от своето — все по-неясно — отражение.

Мамка му, колко далеч беше от Кулиакан. Между два континента, с мароканския бряг на петнадесет километра от испанското крайбрежие: водите на Гибралтарския проток и южната граница на Европа, където не бе и сънувала, че ще отиде. Там Сантяго Фистера извършваше транспортни услуги. Беше наел малка къща на брега на залива на Алхесирас, откъм испанската част, имаше и моторна лодка, закотвена на „Марина Шепард“ пазена от английското знаме на Протока: седемметрова „Фантом“, която развиваше сто и шестдесет мили, с 250 коня — конски глави ги наричаха на местния жаргон, който Тереса започваше да смесва с мексиканския от Синалоа, — и ускоряваше от нула до петдесет и пет възела за двадесет секунди. Сантяго беше морски надничар. За разлика от Гуеро Давила в Синалоа, той нямаше шефове, нито пък работеше само за определен картел. Наемаха го испански, английски, френски и италиански трафиканти, установили се на Коста дел Сол. Останалото беше същото: да прекара нещо от едно място до друго. Сантяго вземаше определената сума при доставката и отговаряше за загубите или неуспехите със собствения си живот. Тази контрабанда — почти винаги хашиш, понякога цигари от складовете в Гибралтар, — нямаше нищо общо с познатата досега на Тереса Мендоса. Светът в тези води беше суров, труден, но не толкова враждебен както в Мексико. По-малко насилие, по-малко смърт. Хората не се убиваха след някоя и друга чашка в повече, нито се поваляха с автоматични откоси, както в Синалоа. От двата бряга северният беше по-спокойният, дори човек да попаднеше в ръцете на закона. Имаше адвокати, съдии, норми, прилагани еднакво към престъпници и жертви. Но от страната на Мароко беше различно: там кошмарът дебнеше отвсякъде. Корупция на всички нива, бегло зачитане на човешките права, затвори, където можеше да изгниеш при ужасни условия. С утежняващото обстоятелство в добавка, че си жена и всичко, което означава това, ако попаднеш в неумолимия лабиринт на мюсюлманско общество. В началото Сантяго се беше възпротивил тя да заеме мястото на Лало Вейга. Прекалено е рисковано, каза той и приключи въпроса. Или вярваше, че го е приключил. Много сериозно и много мъжкарски със странния си галисийски акцент, който понякога се проявяваше — не толкова груб като на останалите испанци, които говореха насечено и неблагозвучно. Но след една безсънна нощ, която прекара загледана първо в тъмнината на тавана, а сетне в познатото сиво развиделяване, прехвърляйки всичко на ум, Тереса събуди Сантяго, за да му каже, че е взела решение. Окончателно. Никога повече нямаше да чака някого, като междувременно гледа сапунени сериали, в никоя къща, в никой град на света. Той можеше да избира: да я приеме на моторницата или да я остави сега, в този миг, край и завинаги, „беше ми много приятно“ и дотук. Тогава той, с набола брада, със зачервени от съня очи, се почеса по разрошената коса и я попита луда ли е, оглупяла ли е или какво. Тя стана гола от леглото и така, както си беше, извади куфара от гардероба и започна да прибира нещата си. Опитваше се да не се поглежда в огледалото, да не поглежда и него, нито да мисли за действията си в момента. Сантяго я остави, наблюдавайки я около минута и половина, без да проговори. Накрая повярва, че тя си отива наистина — Тереса продължаваше да слага дрехи в куфара, без да знае дали ще тръгне или не, — и каза „добре, добре, съгласен съм. Майната му на всичко. Арабите няма да ми скъсат на мен оная работа, ако хванат теб. Така че опитай се да не падаш във водата като Лало“.

— Ето ги.

Едно трикратно изщракване по намаленото почти докрай радио. Малка сянка, оставяща следа от дребни проблясъци по тъмната и тиха повърхност на водата. Никакъв двигател, само приглушен плясък на весла. Сантяго наблюдаваше с бинокъл за нощно виждане, усилващ светлината. Руски. Руснаците, в разгара на разпадането на Съветския съюз, бяха залели с тях Гибралтар. Всеки параход, всяка подводница или риболовен кораб, влязъл в пристанището, разпродаваше всичко, което можеше да се развинти от борда.

— Тия гадни кучи синове пристигат с един час закъснение.

Тереса чуваше шушукането, с лице, залепено отново на окуляра на радара. „Всичко е чисто навън“, каза тя, също тихо. Нито следа от „арабка“. Лодката се заклати, когато Сантяго се изправи на крака и тръгна към задната част с едно въже.

— Селям алейкум.

Товарът идваше добре пакетиран, в херметични пластмасови торби, снабдени с дръжки, за да се прехвърлят по-лесно. Масло от хашиш на таблетки, седем пъти по-концентрирано и по-скъпо от обикновената смола на канабиса. Двадесет килограма на пакет, пресметна Тереса, докато Сантяго ги прехвърляше, а тя ги подреждаше в трюма и разпределяше товара към двата борда. Сантяго я беше научил да затиска един чувал с друг така, че да не се разместват в открито море и беше подчертал значението на доброто подреждане за скоростта на „Фантом“-а, толкова важно, колкото движението на витлото или височината на опашката на двигателя. Един добре или лошо поставен пакет можеше да доведе до няколко възела повече или по-малко. А в тази работа разстоянието от две мили никак не беше за пренебрегване. Често то бе равносилно на дистанцията между свободата и затвора.

— Какво казва радарът?

— Всичко е чисто.

Тереса успяваше да различи два силуета в лодката с греблата. Понякога до нея достигаха думи на арабски, съвсем тихи, или дочуваше нетърпеливото възклицание на Сантяго, който продължаваше да мята пакети на борда. Всичко тънеше в тъмнина, с изключение на черната грамада на планината Муса. По стръмния профил на брега, открояващ се на моменти на изток под светлината на фара на Пунта Сирес, можеха да се различат няколко рибарски хижи и къщи на контрабандисти. Провери отново за сигнали на екрана, като премина от мащаб четири мили на мащаб две мили, а после го разшири на осем. Имаше отразен сигнал — почти накрая. Погледна с далекоглед 7×50, но нищо не видя. Затова прибегна до руския бинокъл: много далечна светлина, движеща се бавно на запад, навярно голям кораб, поел към Атлантическия океан. Без да престава да наблюдава с бинокъла, тя се обърна към брега. Сега всяка светла точка се открояваше ясно на зеления фон на пейзажа, различаваха се камъните и храстите, и дори най-лекото вълнение на водата. Фокусира на близко разстояние, за да види двамата мароканци от малката лодка: младеж с кожено яке и друг, по-зрял мъж с вълнена шапка и тъмна шуба. Сантяго беше на колене до мотора и товареше отзад последните чували. Беше с „теханос“ — така наричаха тук сините джинси — сандали и черна тениска. Виждаше съсредоточения му профил, който обръщаше наляво и надясно, оглеждайки внимателно всичко наоколо. През уреда за нощно виждане Тереса можеше да различи силните му ръце, мускулите, напрегнати при вдигането на товара. Дори и в този момент беше много хубав, негодникът.

Проблемът да работиш като независим превозвач, извън големите организирани мафии, се състоеше в това, че някой можеше да ти се ядоса и да каже опасни думи в неподходящи уши. Както в Мексико. Навярно тази практика обясняваше залавянето на Лало — на Тереса й минаваха различни мисли по повод този случай, свързани с Дрис Ларби. Затова по-късно Сантяго се опита да избегне непредвидени пречки с повече пари, подходящо разпределени в Мароко, посредством един посредник от Сеута. Това намаляваше печалбата, но по принцип даваше голяма сигурност в тези води. Така или иначе, ветеран в занаята, поучил се от станалото при Кала Трамонтана и подозрителен галисиец, какъвто си беше, Сантяго нямаше пълно доверие никому. И добре правеше. Скромните му средства не бяха достатъчни, за да купят всички. Освен това, винаги можеше да се случи командирът на някоя арабка, марокански полицай или жандармерист, да е недоволен от своята част, някой конкурент да плати повече от това, което даваше Сантяго, някой влиятелен адвокат да има нужда от клиенти, които да смуче. Или мароканските власти да организират засада на дребните риби, за да се оправдаят в навечерието на международна конференция по борба с наркотрафика. Но Тереса беше придобила достатъчно опит, за да е наясно, че истинската, конкретната опасност се появява по-късно, при навлизането в испански води. Там бреговата охрана, митничарите и „хайнекеновците“ от градската полиция — наричаха ги така, защото цветът на униформите им напомняше на тези кутии бира, — патрулираха денем и нощем и дебнеха контрабандистите. Предимството беше, че за разлика от мароканците, испанците никога не тръгваха да убиват, защото тогава съдиите и прокурорите се нахвърляха върху тях. В Европа някои неща се приемаха по-сериозно, отколкото в Мексико и Щатите. Това даваше възможност да избягаш, като форсираш двигателя. Макар че не беше лесно да се изплъзнеш от мощните катери „H.J.“ на митничарите или от хеликоптера — Сантяго го наричаше „птичката“. Той бе снабден с мощни системи за засичане, управляваха го ветерани — пилоти, способни да летят на няколко педи над водата. Те принуждаваха да пришпорваш конските сили до предела им, да правиш опасни маневри, за да им се изплъзнеш, рискувайки да аварираш и да бъдеш заловен, преди да достигнеш корабните светлини на Гибралтар. В такъв случай пакетите се изхвърляха зад борда: сбогом завинаги на товара и здравей на друг вид проблеми, по-лоши от полицейските. Защото мафиотите, които се занимаваха с хашиша, не винаги се оказваха склонни да ти влязат в положението. Съществуваше риск след разчистването на сметките шапките да се окажат в повече. Всичко това, без да пропускаме вероятността за сляп куршум в суматохата, водно течение, удар в преследващите лодки, засядане на брега, подводна скала, която да направи на пух и прах лодката и пътниците в нея.

— Готово е. Да тръгваме.

И последният чувал беше нагласен. Точно триста килограма. Хората от малката лодка вече гребяха към сушата. Сантяго намота въжето, скочи в кабината и се настани на пилотското място, от дясната страна на моторницата. Тереса се сви настрани, за да му направи място, докато той обличаше непромокаемо яке като нейното. После хвърли още един поглед на монитора на радара: всичко чисто напред, курс на север и към открито море. Край на непосредствените мерки за сигурност. Сантяго завъртя ключа и бледата червена светлина освети командното табло: компас, тахометър, оборотомер, лампата за маслото. Натисна педала под руля и хвана кормилото на опашката вдясно от таблото. Бъррр. Стрелките подскочиха, сякаш изведнъж се разбуждаха. Бъррр. Витлото изхвърли буйно вода отзад и седемте метра дължина на „Фантом“-а започваха да се движат, все по-бързо и по-бързо, цепейки разпенената вода като добре наострен нож: 2500 оборота, двадесет възела. Треперенето на двигателя се предаваше на корпуса и Тереса го усещаше с цялата му сила. Тя ги тласкаше отзад, разтърсваше цялата структура от фибростъкло, която неочаквано ставаше лека като перце. 3500 оборота: тридесет възела и вече летяха. Усещането за мощ и свобода беше физически осезаемо. Когато отново го откри, пулсът й започна да бие в сладко опиянение. Нищо, помисли си тя за пореден път, не може да се сравнява с това. Или почти нищо. Сантяго следеше управлението, леко приведен над руля, брадичката му беше червеникава от осветлението, идващо отдолу от таблото. Той натисна още малко педала на газта: 4000 оборота и четиридесет възела. Челното стъкло вече не бе достатъчно, за да ги предпазва от режещите пристъпи на влажния вятър. Тереса вдигна ципа на непромокаемото яке догоре и си сложи вълнена шапка, като прибра косата, която плющеше в лицето й. После погледна пак към радара и премина станциите със стрелката на радиото „Кенууд“, вградено в командното табло. Митничарите и полицаите разговаряха кодирано. Въпреки че не се разбираше какво си казваха, силата на прихванатия сигнал позволяваше да се установи дали са близо. От време на време тя вдигаше глава нагоре, дебнеше за заплашителната сянка на хеликоптера сред мъртвите светлини на звездите. Небосводът и черният полукръг на заобикалящото ги море сякаш препускаха с тях, като че ли моторницата се намираше в средата на сфера, която се носеше със светкавична скорост през нощта. Излизаха в открито море. Нарастващото вълнение се врязваше с леки удари отпред. А в далечината започваха да се различават светлините на испанското крайбрежие.

Колко еднакви и колко далечни бяха, мислеше си тя. Колко си приличаха в някои неща — предусети го онази нощ в „Ямила“, — и по колко различен начин гледаха на живота и бъдещето. Подобно на Гуеро Сантяго беше умен, предприемчив и хладнокръвен в работата: от хората, които никога не губят присъствие на духа, каквото и да им се случеше. В леглото също й доставяше удоволствие, беше всеотдаен и внимателен, винаги се контролираше, беше много спокоен и откликваше на желанията й. Не толкова забавен като другия, но по-нежен. По-гальовен на моменти. И тук свършваха приликите. Сантяго беше мълчалив, не харчеше много, имаше малко приятели и на никого нямаше пълно доверие. Аз съм келт от Финистер, казваше той. На галисийски Фистера означаваше край, най-отдалечената точка на земята. Искам да остарея и да играя на домино в бара на О Грове, да имам просторна, слънчева къща с голям двор, с тераса най-отгоре, остъклена, с пластмасова дограма, от която да гледам морето с мощен телескоп, за да виждам пристигащите и отплуващите кораби, да имам и собствена двумачтова платноходка на пристан в устието на реката. Но ако си харча парите, ако имам твърде много приятели и се доверявам на мнозина, няма да доживея до старини и никога няма да имам тези неща: колкото повече брънки, толкова по-малко надеждна е веригата. Сантяго не пушеше нито цигари, нито хашиш, изобщо нищо, рядко пийваше по чашка алкохол. Щом станеше, тичаше половин час по плажа, във вода до глезените. После правеше лицеви опори — Тереса ги беше броила невярваща, — и стигаше до петдесет всеки път. Имаше слабо и силно тяло, със светла кожа, но силно загоряла от слънцето на ръцете и лицето. С татуировката на разпнатия Христос от вътрешната страна на дясната ръка — Христос заради фамилното ми име[2], беше споменал веднъж, — и друг по-малък знак на лявото рамо с инициали И. А., за чието значение той не пожела да й разкаже никога, а тя винаги бе подозирала, че е име на жена. Имаше и стар белег от рана на височината на бъбреците. От нож, каза й той, когато тя го попита. Много отдавна. Когато продавах светъл тютюн контрабанда из баровете и другите момчета се уплашиха, че ще им взема клиентелата. Докато го казваше се усмихваше леко, меланхолично, сякаш му бе мъчно за времето, когато бе получил удара с нож.

Почти бих могла да го обичам, размишляваше Тереса понякога, стига всичко да не ставаше на погрешното място и в погрешния отрязък от живота. Нещата винаги се случваха прекалено рано или прекалено късно. Въпреки това й беше хубаво с него, толкова добре, че можеше да се отдаде на живота без излишни размисли. Гледаше телевизия, облегната на рамото му, разглеждаше клюкарски списания, излежаваше се на слънце, пушеше цигари „Бисонте“ с хашиш в тях — знаеше, че Сантяго не одобряваше това, но никога не й каза нищо, — или го гледаше как работи на верандата, на фона на морето, гол от кръста нагоре, в моментите, когато се занимаваше с малките си дървени корабни модели. Много й харесваше да го гледа как конструира кораби, защото действително беше търпелив и много сръчен, изпилваше всичко. Рибарските кораби бяха съвсем като истински, боядисани в червено, синьо и бяло, а всяко платно и въже на платноходите беше на мястото си. Любопитно беше това с корабите, с моторницата — също. Защото за своя изненада тя бе открила, че Сантяго не може да плува. Дори кучешката като нея — Гуеро я беше научил на Алтата, — не много стилно, но все пак плуваше. Призна й го веднъж, стана дума, докато говореха за друго. Никога не съм можел да се задържам на повърхността на водата, каза той. Някак ми е особено. Тогава Тереса го попита защо рискува живота си с моторницата, той само сви фаталистично рамене, с онази негова усмивка, която сякаш изникваше след дълъг размисъл. Половината галисийци не знаем да плуваме, отбеляза той накрая. Давим се примирено и толкова. В началото тя не разбираше дали се шегува или говори напълно сериозно.

Една вечер, докато похапваха при Куки — в заведението „Бернал“, една кръчма на военните, — Сантяго я представи на свой познат: репортер от вестник „Диарио де Кадис“, казваше се Оскар Лобато. Сладкодумен, мургав, четиридесетгодишен, с лице, обсипано с белези, което му придаваше мрачен вид, какъвто в действителност не беше. Лобато се чувстваше като риба във вода както сред контрабандистите, така и сред митничарите и полицаите. Четеше книги и разбираше от много неща, от двигатели до география и музика. Познаваше всички, не разкриваше информаторите си дори с опрян в слепоочието пистолет, отдавна се движеше в тези среди и имаше бележник, пълен с телефонни номера. Когато можеше, винаги помагаше, без да го интересува от коя страна на закона се сражаваше съответният човек. Правеше го отчасти за да поддържа връзките си, отчасти защото, въпреки славата на професията му, казваха, че не е лош човек. Освен това обичаше работата си. Тия дни обикаляше „Атунара“, стария рибарски квартал на Ла Линеа, където безработицата беше превърнала рибарите в контрабандисти. Моторниците на Гибралтар докарваха стоката на крайбрежието посред бял ден. Разтоварваха я жени и деца, които сами чертаеха пешеходните зебри на шосето, за да пресичат по-лесно с чувалите на гърба. Малчуганите играеха на трафиканти и полицаи на морския бряг, като се преследваха с празни кашони от „Уинстън“ на главите си. Само най-малките приемаха ролята на стражари. Там всяко вмешателство на полицията завършваше със сълзотворен газ, удари с гумени палки, с истински батални сцени между жителите и пазителите на реда.

— Представете си сцената — разказваше Лобато. — Плажът на Пуенте Майорка нощем, и една моторница от Гибралтар с двама типа, разтоварващи цигари. Патрулна двойка: възрастен ефрейтор и млад полицай. Горе ръцете, никой да не мърда, нормалната процедура. Тия на сушата се омитат. Двигателят не запалва, младият полицай навлиза във водата и се качва на лодката. Двигателят най-сетне запалва и моторницата тръгва за Гибралтар, единият трафикант е на кормилото, другият — се разправя „разгорещено“ с ченгето… Представете си сега, че лодката спира на средата на залива. И следният диалог с полицая. Виж, момче, казват му те. Ако продължим с теб, с нас е свършено, а теб ще те погнат да обясняваш защо ни преследваш в английски води. Така че дай да се успокоим, става ли?… Развръзка: моторницата се връща на брега, полицаят слиза. Чао. Чао. Лека нощ. И всичко е мирно и тихо.

Поради същността си на галисиец и контрабандист, Сантяго имаше двойна причина да не храни доверие в журналистите. Но Тереса знаеше, че той считаше Лобато за изключение: беше обективен, дискретен, не вярваше в добри и лоши, знаеше да проявява търпимост, плащаше си питиетата и никога не водеше записки на публично място. Знаеше също интересни истории и хубави вицове, и никога не злословеше. Беше дошъл в „Бернал“ с Тоби Паронди, пилот на моторна лодка от Гибралтар, и още няколко негови колеги. Всичките бяха млади: с дълги коси, загорели, с обици на ушите, татуировки, кутии цигари и златни запалки на масата, мощни коли с тъмни стъкла, от които се разнасяха песните на „Лос Чунгитос“, Хавиви или „Лос Чикос“, надути до дупка. Те напомняха малко на Тереса за мексиканските песни за наркотрафиканти. Нощем не спя, денем не живея, гласеше текстът. Между тези стени, проклет затвор. Песни, които бяха част от местния фолклор, подобно на онези от Синалоа, със същите колоритни заглавия: „Арабката и легионерът“, „Аз съм улично куче“, „Железни юмруци“, „На моите колеги“. Контрабандистите от Гибралтар се различаваха от испанските само по това, че повечето бяха със светли коси и светъл цвят на кожата и че вмятаха английски думи с андалуския си акцент. В останалото бяха като излезли от един калъп: златни вериги на врата с кръстове, медальони с Богородица или неизбежната висулка с изображението на Камарон[3]. Хевиметъл тениски, скъпи блузони, маратонки „Адидас“ и „Найк“, панталони, много изтъркани маркови джинси, пачка банкноти в единия заден джоб, нож в другия. Сурови, понякога не по-малко опасни от онези от Синалоа. Нямаха какво да губят, а можеха да спечелят много. С момичета в прилепнали панталони и къси блузки, оставящи да се виждат татуировките на корема и пиърсинга на пъпа, силен грим и парфюм, и страшно много злато по тях. Те напомняха на Тереса момичетата на наркотрафикантите от Кулиакан. В известна степен и на нея самата. Това я накара да се замисли колко много време беше изтекло и колко много неща бяха минали през главата й. В групата имаше един испанец от Атунара, но повечето бяха от Гибралтар: британци с испански фамилни имена, англичани, малтийци и други от всички краища на Средиземноморието. Както каза Лобато, намигайки съучастнически на Сантяго, най-доброто от всяко заведение.

— Значи, мексиканка.

— Давай нататък.

— Дошла си много отдалеч.

— Такъв е животът.

По усмихнатите устни на репортера имаше пяна от бирата.

— Звучи като песен на Хосе Алфредо.

— Познаваш ли Хосе Алфредо?

— Малко.

Лобато започна да тананика „Пияницата си дойде пиян“ и предложи да пият още по едно. Същото за мен и за приятелите ми, поръча той. Включително за господата на онази маса и дамите им.

… Поръча си пет текили,

и рече му кръчмарят:

стига вече си пил.

Тереса му припяваше. Изпяха няколко куплета и накрая избухнаха в смях. Симпатяга е, помисли си тя. И не се прави на тарикат. Да се правиш на тарикат пред Сантяго и тези хора беше нездравословно. Лобато я гледаше внимателно и преценяващо. Тези очи можеха да забележат от коя страна игуаната предъвква храната.

— Мексиканка и галисиец. Какво нещо е животът.

Справяше се добре. Да не задаваш въпроси, и ако се намесваш в разговора, то е, за да подтикваш другите да разказват. Прави се леко, като с вазелин.

— Баща ми беше испанец.

— От коя част на Испания?

— Така и не узнах.

Лобато не попита дали наистина не е узнала, или лъже. Прие семейния въпрос за приключен, отпи глътка бира и кимна към Сантяго.

— Казват, че ходиш с него при арабите за дрога.

— Кой го казва?

— Разправят го наоколо. Тук няма тайни. Петнадесет километра широчина е малко вода.

— Край на интервюто — каза Сантяго, взе от ръката на Лобато изпитата наполовина бира и му подаде пълна чаша, която преди малко бяха поръчали русите момчета от масата.

Репортерът сви рамене.

— Хубаво е твоето момиче. И с такъв един акцент.

— На мен ми харесва.

Тереса беше оставила Сантяго да я прегръща и да я притиска към себе си, чувстваше се като в люлка. Куки, собственикът на „Бернал“, сервира на бара няколко порции: скариди в чеснов сос, месо, шпиковано с парчета сланина, кюфтета, домати със зехтин. На Тереса много й харесваше да вечеря по този типично испански начин, права на бара, похапвайки както колбаси, така и готвени ястия. Мезета. Вземаше си от месото със сланина и топеше хляба в соса. Беше гладна като вълк и не се притесняваше, че ще напълнее: беше слаба и можеше да си позволи няколко години да злоупотребява с храна. Както казваха в Кулиакан, да се натъпче до пръсване. Куки имаше по рафтовете бутилки „Куерво“ и тя си поръча текила. В Испания не пиеха във високите, тънки „кабалитос“ като в Мексико и тя винаги искаше малки винени чаши за дегустация, защото те най-много приличаха на тях. Проблемът беше, че с всяка глътка поглъщаше два пъти по-голямо количество.

Влязоха още клиенти. Сантяго и Лобато, облегнати на бара, разговаряха за предимствата на гумените лодки модел „Зодиак“ за придвижване с голяма скорост при бурно море. И Куки се намесваше в разговора. Твърдите корпуси бяха много уязвими при преследване и от известно време Сантяго лелееше идеята за една гумена лодка с твърдо дъно, с два или три мотора, достатъчно голяма да издържа в морето, да достига до източното крайбрежие на Андалусия и до нос Гата. Проблемът беше, че не разполагаше със средства, а инвестицията беше твърде сериозна и рискът — прекалено голям. Дори ако после, в морето фактите потвърдяха идеите му.

Внезапно разговорът секна. И гибралтарците на масата бяха занемели. Гледаха към групата, която току-що се беше настанила на края на бара, до стария плакат от последната корида преди Гражданската война — Панаира в Ла Линеа, 19, 20, 21 юли 1936 година. Бяха четирима млади мъже, с приятна външност. Един русоляв с очила и двама с високи, атлетични фигури, с блузи тип поло и късо подстригани коси. Четвъртият беше хубав мъж, носеше синя риза, изгладена безупречно, и чисти джинси, които изглеждаха като нови.

— Ето ме отново — въздъхна Лобато шеговито, — между ахейци и троянци.

Извини се за момент, намигна на гибралтарците от масата и отиде да поздрави новодошлите, като се позабави при този със синята риза. На връщане се смееше тихичко.

— Четиримата са от митническата охрана.

Сантяго ги гледаше с професионален интерес. Единият от високите, като усети, че го наблюдават, кимна с глава за поздрав. Сантяго вдигна на няколко сантиметра чашата с бира. Можеше да е отговор, можеше и да не е. Кодексите и нормите на играта, която всички, и ловци и плячка, играеха на неутрална територия. Подобни срещи ставаха всеки ден.

— Хубавецът — продължаваше с подробностите Лобато — е пилот на птичката.

„Птичката“ беше един хеликоптер „ВО-105“ на митницата, предназначен за дебнене и лов в морето. Тереса го беше виждала да преследва стръвно лодките на контрабандистите. Летеше добре, много ниско. Рискуваше. Огледа мъжа: тридесет и няколкогодишен, гладко сресана коса, загоряла кожа. Би могъл да мине за мексиканец. Изглеждаше свестен и беше хубавец. Малко срамежлив.

— Каза ми, че снощи му пуснали сигнална ракета и го ударили в едната перка. — Лобато гледаше Сантяго. — Не си бил ти, нали?

— Снощи не съм излизал.

— Може да е бил някой от тия.

— Може.

Лобато погледна към гибралтарците, които сега говореха пресилено високо и се смееха. Осемдесет килограма ще метна утре, хвалеше се някой. Просто ей така. Един от тях, Паронди, каза на Куки да сипе по едно за тяхна сметка на митничарите. Имам рожден ден, подчертано присмехулно рече той, и за мен е голямо удоволствие да ви почерпя. От края на бара другите отхвърлиха предложението, макар че един от тях вдигна два пръста в знака „V“ на победата и изказа благопожелания. Русият с очилата, осведоми ги Лобато, е капитан на катер „Ш“. И галисиец, между другото. От Ла Коруня.

— Колкото до въздуха, вече знаеш — додаде Лобато на Сантяго. — Следва ремонт на птичката и една седмица свободно небе, без ястреби зад гърба ти. Ти си решаваш.

— Нямам нищо тия дни.

— Нито дори цигари?

— Нито цигари.

— Е, жалко.

Тереса продължаваше да гледа пилота. Изглеждаше такъв невинен, тиха вода. С безупречната си риза, с блестящата, пригладена коса беше трудно да си го представи в хеликоптера, кошмар за контрабандистите. Вероятно, рече си тя, става нещо като в онзи филм, който гледаха със Сантяго в лятното кино на Ла Линеа, а тя ядеше пуканки: „Доктор Джекил и мистър Хайд“.

Лобато, забелязал погледа й, се подсмихна.

— Добро момче е. От Касерес. Замерят го с най-невероятни неща. Един път му запратили весло, счупили му перката и за малко да се пребие. А когато се приземи на брега, малчуганите го обсипват с камъни… Понякога Атунара прилича на Виетнам. В морето, разбира се, е различно.

— Да — съгласи се Сантяго между две глътки бира. — Там тия кучи синове имат превъзходство.

Така прекарваха свободното време. Друг път отиваха да пазаруват и да свършат някоя работа в банката в Гибралтар или се разхождаха по плажовете в прекрасните дълги вечери на андалуското лято. Лампите по голямата скала се палеха постепенно, заливът беше пълен с кораби с всякакви флагове — Тереса вече различаваше основните, — и те запалваха светлините си, докато слънцето угасваше на запад. Къщата беше малка, разположена точно на десет метра от водата, в устието на река Палмонес, в средата на залива между Алхесирас и Гибралтар, където се издигаха и някои рибарски жилища. Зоната й харесваше и й напомняше малко на Алтата в Синалоа. Беше с пясъчни плажове, в тихите води на реката се полюшваха малки сини и червени лодки. Обикновено закусваха кафе с мляко и препечени филии със зехтин в „Ел Еспигон“ или в „Естреля дел Мар“, а в неделя обядваха омлет със скариди в заведението „При Уили“. Понякога, между пътуванията за пренасяне на стока през Протока, се качваха на черокито на Сантяго и тръгваха за Севиля по „Пътя на бика“[4]. Там ядяха в „Бесера“ или спираха да похапнат набързо иберийска шунка или филе в крайпътните заведения. Друг път прекосяваха Коста дел Сол до Малага или поемаха в обратната посока, към Тарифа и Кадис до Санлукар де Барамеда и устието на Гуадалкивир. Там ги очакваха вино „Барбадильо“, лангусти, дискотеки, кафенета на открито, ресторанти, барове и „караоке“. И така докато накрая Сантяго отваряше портфейла, преброяваше парите и казваше: „Стига толкова, резервът се изчерпи, да се връщаме да заработим още, че никой не ни дава нищо даром“. Често прекарваха цели дни на Голямата скала. Потънали в масло и смазки, прегърбени под слънцето, хапани от мухите на дока на „Марина Шепард“, те разглобяваха и сглобяваха машинарията на „Фантом“-а. Мистериозни преди думи като например американски бутала, овални глави, цилиндрови лагери, вече не криеха никакви тайни за Тереса. После изпробваха моторницата в скоростни отсечки през залива, наблюдавани отблизо от митническите катери и хайнекеновците, с които навярно пътищата им щяха да се пресекат още същата нощ, в играта на котка и мишка южно от Пунта Еуропа. През спокойните дни в пристанището и на дока, след приключване на работа, всяка вечер отиваха в „Олд Рок“ да пийнат нещо и винаги сядаха на една и съща маса, под малката картина, представяща смъртта на английски адмирал на име Нелсън.

Така през това почти щастливо време — Тереса за първи път в живота си осъзнаваше, че то наистина е такова — тя се научи на занаята. Мексиканката, която преди по-малко от година бе побягнала от Кулиакан, сега беше жена с опит в нощните плавания и в неочаквани ситуации, в морските работи, в корабната механика, във ветровете и теченията. Познаваше посоката и вида на корабите по броя, цвета и разположението на светлините им. Изучи морските испански и английски карти на Протока, като ги съпоставяше със собствените си наблюдения. Накрая знаеше наизуст дълбочини, особености на релефа на крайбрежието, репери, които нощем бележеха разликата между успеха и провала. Товареше цигари в складовете на Гибралтар и ги разтоварваше една миля по-нататък, в Атунара, вземаше хашиш от мароканския бряг и го закарваше до малките заливи и плажове между Тарифа и Естепона. Преглеждаше, с гаечен ключ в ръка, охладителни помпи и цилиндри, сменяше аноди, наливаше масло, сменяше свещи. Научи неща, които никога не бе смятала за полезни, като например, че разходът за час на един допълнително подсилен мотор, както на всички двутактови двигатели, се изчислява, като се умножи максималната мощност по 0,4, изключително полезно правило, когато горивото ти сякаш се изпарява насред морето, а там, разбира се, няма бензиностанции. По същия начин привикна да служи за навигатор на Сантяго при много трудни бягства, като го потупваше по раменете, за да не го разсейва близостта на катера и хеликоптера, докато кара с опасна скорост. Научи се дори да управлява сама моторница с над тридесет възела, да подава или да намалява газта при бурно море, така че корпусът да не страда повече от неизбежното, да надига опашката при вълнение и да я балансира при спокойно плаване, да се спотайва близо до брега, възползвайки се от безлунните нощи, да се залепя до рибарски или друг голям кораб, за да прикрие собствения си сигнал от радара. Научи също и тактиките за бягство: да използва малкия радиус на завъртане на „Фантом“-а, за да избегне сблъсъка с най-мощните, но не толкова маневрени катери, да търси задницата на преследвача, да завива пред носа му или да го засича, като се възползва от преимуществото на бензина пред бавните дизелови двигатели на противника. Така преминаваше от страха към еуфорията, от победата към неуспеха и отново разбра нещо, което вече знаеше — че веднъж се губи, друг път се печели, а трети път нито се губи, нито печели. Хвърляше чували в морето, осветена в нощта от прожектора на преследвачите, или ги мяташе на рибарски корабчета и на черни сенки, нагазили до кръста във водата, които изникваха от пусти плажове сред шума на прибоя. Дори в един случай — единственият досега, по време на операция с хора, незаслужаващи голямо доверие, — тя сама прехвърляше пакетите, докато Сантяго пазеше в тъмнината, седнал в задната част със скрит под дрехата автомат „Узи“. Не го правеше като предпазна мярка срещу появата на митничари или полицаи — това би било в разрез с правилата на играта, — а за да се защити от хората, на които доставяха стоката. Те бяха французи с лоша слава и още по-лоши обноски. А после, същата нощ, след разтоварване на стоката и отправяйки се към Гибралтар, самата Тереса бе захвърлила с голямо облекчение „Узи“-то в морето.

Сега съвсем не чувстваше подобно облекчение, въпреки че плаваха с празна лодка и се връщаха към Протока. Беше 4 и 40 сутринта и бяха минали само два часа, откакто бяха натоварили триста килограма смола от хашиш на мароканския бряг: достатъчно време, за да прекосят деветте мили, разделящи Ал Марса от Сала Аренас и там, на другия бряг, да разтоварят безпроблемно стоката. Но, както се казваше в една испанска поговорка, бикът все си е бик, докато не му видиш опашката отрязана. И сякаш в потвърждение, малко преди Пунта Карнеро, когато току-що бяха навлезли в червения сектор на фара и вече виждаха осветената грамада на Гибралтар, Сантяго изведнъж се обърна, погледна нагоре и изруга. Само миг по-късно Тереса чу особено мъркане, което надвиваше шума на моторницата и се приближаваше от едната им страна, после заставаше отзад. Секунди преди това прожектор внезапно бе осветил лодката, заслепявайки ги съвсем отблизо. Птичката, просъска Сантяго. Шибаната птичка. Перките на хеликоптера вече завихряха въздуха над „Фантом“-а, вдигаха вода и пяна наоколо, когато Сантяго нагласи кормилото на опашката, натисна газта, стрелката скочи от 2 500 на 4000 оборота и лодката побягна, като се удряше във водата и се носеше със стремителни подскоци. Не е за вярване. Прожекторът ги следваше, преминаваше от едната на другата страна, после към задната част и осветяваше бялата пелена от вода, която вдигаха двеста и петдесетте коня, пришпорени с пълна сила. Сред тласъците и пяната, хванала се здраво, за да не падне зад борда, Тереса направи това, което трябваше да направи: забрави за заплахата от хеликоптера — все пак пресметна, че той лети само на няколко метра над водата и със скорост от четиридесет възела, равна на тяхната, — и се зае с другата заплаха, която несъмнено ги дебнеше. Тя бе по-сериозна, тъй като се движеха близо до брега: катерът на митническата охрана. Насочван от радара си и прожектора на хеликоптера, в този момент той вече сигурно плаваше към тях с пълна скорост, за да им пресече пътя или да ги изтласка към брега. Към зъберите на рифа Ла Кабрита, които бяха някъде отпред и малко вляво.

Залепи лице на окуляра. Челото и носът й се удряха при подскоците. Натисна бутона, за да намали обхвата до половин миля. Господи, мили Боже. Ако не си в добри отношения с Господа, хич не се и залавяй с тази работа, мина й през ума. Отразеният сигнал от антената изглеждаше невероятно дълъг на екрана, цяла вечност, която тя изчака със затаен дъх. Спаси ни и този път, Боже. В онази черна и злощастна за нея нощ се сети дори за свети Малверде. Бяха без товар, който да ги изпрати в затвора. Но митничарите бяха корави хора, макар да ти казваха „Честит рожден ден“ в кръчмите из града. В тези часове и по тези места можеха да намерят всякакъв претекст, за да конфискуват лодката, да я разбият, все едно е било нещастен случай или да я потопят. Ослепяващата светлина на прожектора проникваше до екрана и затрудняваше видимостта. Усети, че Сантяго вдигаше оборотите на двигателя, въпреки че вече летяха с най-високата скорост, възможна при западния вятър, който вдигаше вълната. Галисиецът не се плашеше лесно, не беше и човек, който би свел глава, за да облекчи работата на закона. Тогава лодката направи по-дълъг подскок от предишните — дано не се задави двигателят, помисли си тя, представяйки си как витлото се върти в празното пространство, — после корпусът се удари отново във водната повърхност. Тереса, хваната колкото се може по-здраво, удряща лицето си в ръба на окуляра, видя най-сетне на екрана, сред безбройните малки сигнали от вълнението, друго, по-различно черно петно. Продължителен, зловещ сигнал, който се приближаваше бързо към перката отдясно, на по-малко от петстотин метра.

— На пет часа! — извика тя и разтърси дясното рамо на Сантяго. — Три кабелта[5]!

Каза му го, като долепи уста в ухото му, за да може той да я чуе, въпреки грохота на мотора. Тогава Сантяго хвърли безпомощен поглед натам, с очи, широко разтворени пред светлината на прожектора от хеликоптера, после завъртя рязко окуляра към себе си, за да погледне сам екрана. Криволичещата черна линия на брега се очертаваше обезпокояващо близо при всеки сигнал от антената, може би на триста метра от задната лява част на лодката. Тереса погледна напред. Фарът на Пунта Карнеро продължаваше да блещука в червено. С този курс, щом минат сектора на бялата светлина, вече нямаше да има начин да избегнат рифа Ла Кабрита. Сантяго трябва да бе помислил същото. В този момент намали скоростта и зави руля надясно, ускори отново и маневрира няколко пъти на зиг-заг по един и същи начин, като навлизаше навътре в морето. Поглеждаше ту към екрана на радара, ту към прожектора на хеликоптера. При всяко рязко движение той изоставаше, загубваше ги за момент от полезрението си, после отново ги осветяваше. Дали беше мъжът със синята риза или някой друг, помисли си Тереса с възхищение. От тия е, които нямат страх от нищо. Не можеше да го отрече! И си разбираше от работата. Да летиш нощем с хеликоптер, почти долепен до водата, не е по възможностите на всеки. Пилотът трябва да беше толкова добър, колкото Гуеро, по неговото време и в неговия занаят. Или дори по-добър. Би му изстреляла една шибана сигнална ракета, ако имаха такава на борда. Да го види как пада във водата, целият в пламъци. Тряс.

Сега сигналът на катера се виждаше по-близо на радара и напредваше неумолимо. При спокойно море летящата с пълна скорост моторница не можеше да бъде достигната. Но при вълнение й беше много трудно и преследвачите имаха преимущество. Тереса погледна назад и надясно с ръце над очите, за да си прави сянка срещу светлината. Очакваше го да се появи всеки момент. Хванала се възможно най-здраво, тя привеждаше глава, когато пръските пяна заливаха предната част на лодката и усещаше болки в бъбреците от непрекъснатите скокове нагоре и надолу. От време на време поглеждаше упорития профил на Сантяго. По стегнатите му черти се стичаха солени капки, очите му блестяха, впити в нощта. Ръцете му, вкопчени в руля, управляваха „Фантом“-а с леки и умели завъртания. Извличаше максималното от петстотинте допълнителни оборота на подсиления мотор, от градуса на наклона на опашката и от плоския кил, който при някои по-големи отскоци сякаш летеше и витлото докосваше водата само от време на време, а друг път се забиваше с грохот и така се разтрисаше, сякаш корпусът щеше всеки момент да се разпадне на парчета.

— Ето, там е!

Наистина беше там. Призрачна сянка, ту сива, ту синя или бяла. Попадаше в осветената от прожектора на хеликоптера зона, пореше водата, скъсяваше опасно разстоянието до тях. Навлизаше в отрязъка със светлината и го напускаше, приличаше на огромна стена или на чудовищен кит, плуващ над повърхността на водата. А прожекторът, който сега ги осветяваше и от катера, увенчан със синя мигаща светлина, приличаше на вещаещо беда око. Оглушена от грохота на мотора, хванала се колкото се може по-здраво, мокра от пръските, без да посмее да си разтърка очите, щипещи от солта, от страх да не бъде изхвърлена зад борда, Тереса забеляза, че Сантяго отваря уста, за да й извика нещо, но то не достигна до слуха й. После го видя да протяга ръка към кормилото на опашката, да вдига крак и да отнема рязко газта, като междувременно завърта руля наляво. После настъпи педала, отново обърнал носа към Пунта Карнеро. Благодарение на острия завой избягаха от прожектора на хеликоптера и от близостта на катера. Ала облекчението на Тереса трая много кратко, само докато си даде сметка, че се носеха точно срещу сушата, почти на границата между червения и белия сектор на фара, към четиристотинте метра скали и рифове на Ла Кабрита. Не се занасяй така, прошепна тя. Прожекторът на катера сега ги преследваше отзад, подпомаган от хеликоптера, който отново летеше до тях. Тогава, докато Тереса, с впити в ръкохватките ръце, все още се опитваше да претегли всички „за“ и „против“, видя фара отпред и малко над тях, страшно близо. Минаваше от червено в бяло. Не се нуждаеше от радара, за да установи, че се намират на по-малко от сто метра от скалите. Всичката гадост накуп. Или ще намали, или ще се разбием, каза си тя. При тази шибана скорост дори не мога да скоча във водата. Погледна назад и видя прожекторът на катера да се разширява постепенно и да остава все по-далеч. Явно екипажът вземаше мерки да избегне скалите. Сантяго продължи да поддържа същия курс още малко, хвърли поглед през рамо към катера, после обърна очи към лота, накрая погледна напред. Там, на далечния фон от светлините на Гибралтар, се открояваше тъмният силует на Ла Кабрита. Надявам се, че няма да го направи, помисли си уплашена Тереса. Надявам се, че няма да му хрумне да се вреже в прохода между скалите. Вече го е правил веднъж, но беше през деня и не с такава скорост. В този миг Сантяго намали отново газта, зави руля надясно, мина под корема на хеликоптера, чийто пилот го издигна рязко, за да избегне антената на радара на „Фантом“-а, и пресече не през прохода, а прелетя над най-вдадения в морето край на скалата. Черното туловище на Ла Кабрита беше толкова близо, че Тереса усети мириса на водораслите и чу ехото на мотора да отеква в грапавите камъни на стръмнината. И внезапно, все още с отворена уста и широко отворени очи, тя се оказа от другата страна на Пунта Карнеро. Морето беше много по-спокойно, а катерът — на няколко кабелта, поради дъгата, която беше описал при отклонението от курса си. Хеликоптерът пак се залепи отзад, но вече представляваше само неприятна компания, без последици. Сантяго пришпорваше двигателя до край, 6300 оборота. „Фантом“-ът прекосяваше залива на Алхесирас с петдесет и пет възела, носейки се по гладката морска повърхност към стеснението при пристанището на Гибралтар. Страхотно наистина. Четири мили за пет минути с лека маневра, за да се разминат с петролен танкер, пуснал котва на средата на пътя. А когато катерът изостави преследването и хеликоптерът започна да се отдалечава и да набира височина, Тереса се надигна в лодката и все още осветявана от прожектора, показа на пилота лакът в красноречив жест. Сбогом, копеле-е-е-е. Пак те преметнах. Сбогом и всичко най-хубаво, ястребе. Ще се видим в кръчмата на Куки.

[1] Улични музиканти, изпълняващи песни от Синалоа. — Б.пр. ↑

[2] Христос от Фистера е ценна готическа резбована скулптура от дърво от 14 в. Според легендите фигурата е била донесена в града от морето. Статуята е поклоннически обект и център на голям християнски фестивал в гилисийския град Фистера, който се чества по Великден. — Б.р. ↑

[3] Камарон — псевдоним на Хосе Крус (1950–1992) — популярен испански певец, работил с Пако де Лусия. — Б.р. ↑

[4] Туристически маршрут в близост до крайбрежието при Кадис, покрай пасища, където се отглеждат расови бикове. — Б.р. ↑

[5] Морска мярка за дължина — 185,2 м. — Б.р. ↑

6.

Играя си с живота, играя си с късмета.

Открих Оскар Лобато чрез телефонно обаждане във вестник „Диарио де Кадис“. Тереса Мендоса, казах аз. Пиша книга за нея. Разбрахме се да обядваме на следващия ден във „Вента дел Чато“, стар ресторант до плажа на Кортадура. Тъкмо паркирах до вратата, срещу морето, а градът се виждаше в далечината, слънчев и искрящ в края на белия, пясъчен полуостров, когато Лобато слезе от един доста разнебитен форд, пълен със стари вестници и с пропуск „Преса“ на предното стъкло. Преди да тръгне към мен, той размени няколко думи с момчето, което пазеше колите, и го потупа по гърба, а то му благодари, все едно му бяха дали бакшиш. Лобато беше симпатичен, разговорлив, неизчерпаем източник на вицове и информация. След петнадесет минути вече бяхме близки приятели. А аз бях разширил познанията си за търговията — истинската контрабандна търговия с двувековна история, — за състава на соса, който ни сервираха с еленското месо, за наименованието и предназначението на всеки един от предметите, украсяващи стените на ресторанта и за garum, любимия рибен сос на римляните, от времето, когато градът се е наричал Гадес и туристите са пътували с триреми[1]. Преди основното ястие узнах също, че се намираме недалеч от Обсерваторията на Марина де Сан Фернандо, откъдето минава меридианът на Кадис. Там, през 1812-та година, наполеоновите войски, които обсадили града, но не стигнали вратата Тиера, отбеляза Лобато, били разположили лагера си.

— Гледал ли си филма „Лола Въглищарката“?

Говорехме си на „ти“ от доста време. Отвърнах му, че не съм. Тогава ми го разказа от начало до край. Хуанита Рейна, Вирхилио Тейчейра и Мануел Луна. Режисьор Луис Лусия. Заснет през 1951 година. Според легендата, която, разбира се, не отговаряше на истината, французите разстреляли Въглищарката точно тук. Национална героиня, такива работи. И песента. Да живее радостта, да умира скръбта, Лола, Лолита Въглищарката. Втренчи се в мен, докато аз се правех, че всичко това ми е много интересно, намигна ми, отпи от бялото вино „Илиера“ — точно бяхме отворили втората бутилка, — и заговори за Тереса Мендоса без никакъв преход към темата. От добро чувство към мен.

— Тази мексиканка. Този галисиец. Сновяха с хашиша нагоре-надолу, и всички си играеха на криеница… Епични времена — въздъхна той с капка носталгия в моя чест. — Опасни бяха, разбира се. Корави хора. Но я нямаше гадостта, която съществува днес.

Отбеляза, че продължава да е репортер. Както навремето. Шибан редови репортер, с извинение за израза. И бил много горд от това. В края на краищата не умеел да прави друго. Харесвала му работата, макар да продължавали да му плащат същите жълти стотинки както преди десет години. Но пък жена му носела вкъщи още една заплата. Нямали деца, които да му викат „Гладни сме, тате“.

— Това — заключи той — ти дава повече liberte, egalite et fraternite[2].

Спря да говори, за да отвърне на поздрава на двама местни политици в тъмни костюми, които тъкмо сядаха на съседната маса — единият е съветник по културните въпроси, другият по градоустройството, прошепна едва чуто той. Нямат и средно образование. После продължи с Тереса Мендоса и галисиеца. Срещал ги понякога в Ла Линеа и Алхесирас. Тереса с индианското, почти хубавичко лице, с мургавата кожа и с онези големи очи, в които горял пламъкът на отмъщението. Не била кой знае какво, по-скоро средна работа. Но когато се нагласяла, изглеждала добре. С хубави гърди, между другото. Не много големи, но стояли така — Лобато приближи ръце към гърдите си и изпъна показалците навън — като новоизрасли рога на бик. Обличала се малко безвкусно, в стила на момичетата на контрабандистите, макар и не толкова крещящо: прилепнали панталони, леки блузки, високи токове. Накипрена, но не прекалено официална. Не дружеше много с другите. Носеше в себе си някакво зрънце изисканост, въпреки че бе трудно да се определи в какво точно се проявяваше то. Вероятно в начина на говорене, защото го правеше тихо, с мелодичен акцент и благовъзпитано. С красивите архаизми, които употребяват мексиканците. Понякога, когато се сресваше на прав път, със силно изпъната и прибрана назад коса, изглеждаше по-изискана отвсякога. Приличаше на Сара Монтиел във филма „Веракрус“. Трябва да е била на двайсет и няколко години. На Лобато му направило впечатление, че никога не носела злато, само сребро. Обици, гривни. Всичко от сребро и не много накити. Някой път си слагала седем тънки гривни на едната ръка. Май си имало специална дума, нещо като „седмица“[3]. Зън-зън. Спомнял си как подрънквали.

— В техните среди постепенно започнаха да я уважават. Първо, защото галисиецът имаше добро име. И второ, защото беше единствената жена, която се излагаше на риск там, в морето. В началото хората я вземаха на подбив, „тая за каква се мисли“ и разни подобни. Митничарите и ченгетата дори й се надсмиваха. Но когато тръгна слухът, че действа, сякаш има топки като някой мъжага, нещата се промениха.

Попитах го в какъв смисъл Сантяго е имал добро име. Лобато събра палеца и показалеца в кръг в знак на одобрение. Беше честен, каза той. Не говореше много, вършеше си свястно работата. Истински галисиец, в добрия смисъл на думата. Имам предвид, че не беше от тия мръсници, мълчаливи и опасни, нито от разпуснатите, нито от плашилата, от които бъка в бизнеса с хашиша. Беше тих, никакви скандали. Точен. Малко прекалено точен, не знам дали ме разбираш. Вършеше си работата, както чиновник ходи в офиса си. Другите, гибралтарците, можеха да ти кажат утре в три и в този час да са върху мацката си или да пият в някой бар, пък ти да ги чакаш, подпрян на някой стълб, да хващаш паяжина и да си гледаш часовника. Но ако галисиецът ти кажеше „Утре излизам“, нямаше какво повече да говорите. Излизаше, дори да имаше четириметрови вълни. Човек на думата. Професионалист. Това не винаги беше добре, защото засенчваше другите. Желанието му беше да събере достатъчно финикийски знаци, за да се посвети на друго. Навярно затова се разбираха с Тереса. Изглеждаха влюбени, разбира се. Хванати за ръка, прегръдчици, нали знаеш. Обичайните неща. Обаче в нея имаше нещо, което никога не успяваш напълно да схванеш. Не зная дали ме разбираш. Нещо, което те кара да си задаваш въпроса дали е искрена. Виж, нямам предвид лицемерие или нещо подобно. Слагам си ръката в огъня, че беше добро момиче… Говоря за друго. Бих казал, че Сантяго я обичаше повече, отколкото тя него. Capisci?… Защото Тереса оставаше винаги малко далечна. Усмихваше се, беше тиха и мила жена. Сигурен съм, че и в леглото си прекарваха страхотно. Но това малко нещичко, разбираш ли?… Понякога, ако човек обърнеше внимание — а на мен това ми е работата, приятелю — забелязваше нещо особено в начина, по който гледаше всички ни, включително Сантяго, сякаш ни даваше да разберем, че не ни вярва напълно. Все едно си бе приготвила сандвич, загънат във фолио, чанта с няколко дрешки и билет за влак. Виждаш я да се смее, да си пие текилата — обожаваше текила, разбира се, — да целува мъжа до себе си и изведнъж с изненада откриваш в очите й странен израз. Сякаш си мислеше: това не може да продължава вечно.

Това не може да продължава вечно, помисли си тя. Бяха се любили целия следобед, ненаситно. Сега минаваха под средновековната арка на стената на Тарифа. Отвоювана от арабите — прочете Тереса на горния праг на портата — по времето на крал Санчо IV Смелия, на 21 септември 1292 година. Делова среща, бе казал Сантяго. Половин час път с кола. Можем да използваме случая да пийнем нещо, да се поразходим. После ще вечеряме свински ребърца при Хуан Луис. И ето, вече бяха там, в залеза, сивеещ от източния вятър, който вдигаше бели пенести зайчета в морето. Пред тях бе плажът на Лансес, крайбрежието, което се простираше до Атлантическия океан. От другата страна на Средиземно море се виждаше Африка, забулена в тънка мъглица, която вечерта носеше полека от изток. И те не бързаха, вървяха прегърнати през кръста из тесните улички на градчето с варосаните къщи, където винаги духаше вятър, от всички посоки и почти триста шестдесет и пет дни в годината. Тази вечер духаше много силно и преди да навлязат в града, те останаха да погледат как морските вълни се разбиват във вълнолома край паркинга под средновековната стена, точно до Ла Калета, където превърнатата в прах вода пръскаше предното стъкло на черокито. Бяха се разположили удобно, слушаха радио, тя се беше облегнала на рамото на Сантяго. Тогава Тереса видя навътре в морето, далече, голям платноходен кораб с три мачти, като тези от старите филми. Той се движеше много бавно към Атлантика, предната му част потъваше под силните тласъци на вятъра, очертанията му приличаха на рисунка с туш, която се размиваше сред сивата пелена на пяната. Напомняше на призрачен кораб, излязъл от друго време, който не бе спрял да плава от много години или дори от векове насам. После излязоха от колата и се упътиха към центъра на градчето по най-защитените от вятъра улици, зяпайки витрините. Летният сезон беше отминал. Но масите вътре и под навеса на кафене „Сентрал“ бяха все така пълни със загорели мъже и жени с атлетични фигури и вид на чужденци. Много руси коси, много обици по ушите, много шарени тениски. Сърфисти, беше уточнил Сантяго първия път, когато дойдоха тук. Ентусиасти. В този живот си има хора за всичко.

— Да видим дали някой ден няма да се объркаш и да ми кажеш, че ме обичаш.

Тереса се обърна се към него, като чу тези думи. Не беше притеснен, нито в лошо настроение. Дори не ставаше дума за упрек.

— Обичам те, глупако.

— Разбира се.

Винаги й се присмиваше с нежност за това. Гледаше я и се опитваше да я предизвика да проговори. Все едно пари ти искам, казваше той. Толкова блудкаво излезе. Направо, дето има една дума, ме разби. Тогава Тереса го прегръщаше, целуваше го по очите и му казваше „обичам те, обичам те, обичам те“ много пъти. Сладък галисийски глупчо. А той се шегуваше, сякаш това не го засягаше, все едно това беше претекст за разговор, повод за насмешка, а упрека отправяше тя. Стига, стига. Стига. Накрая спираха да се смеят, стояха един срещу друг и Тереса изпитваше безсилие при мисълта за всичко, което не бе възможно. В това време очите на мъжа се впиваха в нея, примирени, сякаш плачеха скрито. Приличаше на малко момче, което тича след по-големите си другарчета, а те бягат от него. Жестоко, безмълвно страдание, което я разнежваше и тогава си мислеше, че може би наистина обича този мъж. Винаги, когато станеше така, Тереса потискаше порива да вдигне ръка и да погали лицето на Сантяго — такъв жест би бил труден за разбиране и обяснение, сякаш му дължеше нещо и никога нямаше да може да му го даде.

— За какво мислиш?

— За нищо.

Дано това никога няма край, пожелаваше си тя. Дано това съществуване между живота и смъртта, надвиснало над странна пропаст, да продължи, докато един ден изрека думи, които отново да са истина. Дано кожата, ръцете, очите и устните му заличат паметта ми и аз се преродя или най-сетне умра, за да изрека като нови старите думи, които сега ми звучат като предателство и лъжа. Дано да имам, да има, да имаме, — достатъчно време за това.

Никога не говореха за Гуеро Давила. Сантяго не беше от тези, с които можеш да разговаряш за другите си мъже, нито тя беше от тези, които го правеха. Понякога той поемаше дълбоко дъх в тъмнината и Тереса почти можеше да чуе въпросите. Това още се случваше, но от известно време тези въпроси бяха само навик, привичен шепот в тишината. В началото, през първите дни, когато мъжете, дори тези, които са били за малко, имат претенциите да наложат мрачни — неумолими — права, отиващи отвъд чистото физическо притежание, Сантяго й зададе въпросите на глас. По неговия начин, разбира се. Не много ясно и нищо конкретно. Кръжеше като койот, привлечен от огъня, без да се осмелява да се приближи. Беше подочул нещо от приятели на приятели, които имаха други приятели. Повтаряше все това. Имаше един мъж, каза тя веднъж. Дотегнало й беше да го гледа как души около едно и също, а след въпросите без отговори надвисваше непоносима тишина. Имаше един хубав, смел и глупав мъж, каза тя. Отракан. Готин проклетник като теб — като всички. Но той ме хвана още като девойка, тогава не знаех нищо за живота. Накрая ме прецака, яко ме прецака. Принудих се да бягам заради него. Втурнах се слепешком и надалеч, стигнах дотук, където ти ме намери. Но на теб трябва да ти е все едно дали съм имала друг мъж или не, защото този, за когото ти говоря, е мъртъв, напълно мъртъв. Видяха му сметката и това е. Умря, както всички ще умрем, но той умря по-рано. А какво е бил този мъж в живота ми си е моя работа, не твоя. След всичко това, веднъж, когато се любеха, любеха се страхотно, здраво вкопчени един в друг, когато умът на Тереса беше отлетял нанякъде и не съществуваха нито спомени, нито бъдеще, само настояще, сгъстено, плътно, наситено със страст настояще, на което се отдаваше без угризения, тя отвори очи и видя, че Сантяго беше спрял и я гледаше отблизо в полумрака. Забеляза, че той движи устните си. И когато накрая дойде на себе си и вникна в смисъла на думите му, първото, което й мина през ума, бе: задръстен галисиец, глупак като всички други, тъп, тъп, тъп. Тези въпроси в най-неподходящия момент: той или аз, той ли е по-добър или аз, обичаш ли ме, обичаше ли го. Сякаш всичко можеше да се сведе до това и животът е черен или бял, добър или лош, единият е по-добър, или по-лош от другия. Внезапно почувства, че устата й пресъхва, бедрата й се сключват и нов гняв се надига в душата й. Не защото той пак задаваше въпроси и бе избрал лош момент, а защото беше елементарен и груб, и искаше потвърждение на неща, които нямаха нищо общо с нея, като разравяше спомени, които нямаха нищо общо с него. Това дори не беше ревност, а честолюбие, навик, абсурдното мъжество на мъжкаря, който отделя женската от стадото и я лишава от всякакъв друг живот, освен този, с който той дарява тялото й. Затова й се прииска да го обиди, да го нарани. Отблъсна го рязко и изплю едно „да“, точно така, „да“, да видим сега за какъв се мисли тъпият му галисиец. Навярно е смятал, че животът започва с него и с оная му работа. С теб съм, защото нямам по-добро място, където да отида, или пък защото разбрах, че не мога да живея сама, без мъж, който да прилича на другия. А защо първият ме избра или аз го избрах — за това вече въобще не ми пука. Надигна се, гола, все още без да се е откъснала от него, и му удари една силна плесница, от която главата на Сантяго се завъртя. Канеше се да му удари още една, но той я изпревари. Застанал на колене над нея, той й върна шамара без ярост, със студена, премерена, неочаквана жестокост. После остана загледан в нея, така както си беше на колене, без да помръдва, докато тя ронеше сълзи, които сякаш не излизаха от очите, а се изтръгваха от гърдите и гърлото й. Плачеше, както си лежеше по гръб и го ругаеше през зъби. Гаден, мръсен галисиец, подлец, негодник, копеле, кучи син, свиня, свиня, свиня. После той се отпусна до нея и остана така известно време, без да казва нищо и без да я докосва, засрамен и объркан. Тя продължаваше да не помръдва, постепенно се успокояваше и усещаше как сълзите й изсъхват по лицето. Това беше всичко. Този случай си остана единствен. Повече не вдигнаха ръка един на друг. Нямаше и повече въпроси.

— Четиристотин килограма — каза Канябота тихо — … Масло от хашиш, седем пъти по-чисто от обикновения хашиш. Направо върха.

В едната си ръка държеше джин с тоник, в другата — английска цигара със златен филтър. Ту отпиваше от напитката, ту дръпваше от цигарата. Беше нисък и пълен, потеше се през цялото време. Ризите му бяха мокри под мишниците и на врата, където проблясваше неизбежната златна верижка. Навярно, реши Тереса, работата му е такава, че го кара да се поти. Защото Канябота[4] — не й беше известно дали името беше фамилия или прякор, — беше това, което на жаргона на техния занаят се наричаше „доверено лице“: местен агент, свръзка или посредник между трафикантите от едната и от другата страна. Експерт по нелегална логистика, който организираше изнасянето на хашиша от Мароко и подсигуряваше приемането му. Това включваше договаряне на превозвачи като Сантяго и съучастничеството на някои местни власти. Тази вечер го придружаваше сержант от градската полиция — слаб, петдесетгодишен, в цивилно облекло, — и той беше само един от клавишите, които трябваше да бъдат натиснати, за да прозвучи музиката. Тереса го познаваше отпреди и знаеше, че живее някъде около Естепона. Имаше и пети човек в групата: адвокат от Гибралтар, казваше се Еди Алварес, дребен, с рядка, къдрава коса, с очила с дебели стъкла и нервни ръце. Кантората му не биеше на очи, намираше се близо до пристанището на британската колония и осигуряваше адресната регистрация на десет или петнадесет фирми-фантоми. Той отговаряше за контрола на парите, които плащаха на Сантяго след всяко пътуване.

— Този път ще е добре да водим „нотариуси“ — каза Канябота.

— Не — Сантяго поклати много спокойно глава в знак на отказ. — Прекалено много хора на борда. Това е лодка, а не пасажерски ферибот.

„Нотариусите“ бяха свидетели, които трафикантите качваха на моторниците, за да удостоверят, че всичко върви според предвижданията: единият от страна на доставчиците, обикновено мароканец, другият — от страна на купувачите. Канябота не изглеждаше доволен от тази новина.

— Тя — посочи той Тереса — би могла да остане на сушата.

Сантяго не отдели очи от довереното лице, докато поклащаше глава.

— Не виждам защо. Тя ми е екипажът.

Канябота и полицаят погледнаха укорително Еди Алварес, като че ли бе отговорен за отказа. Но адвокатът сви рамене. Безполезно е, казваше жестът му. Позната история, освен това аз съм тук само да гледам. Какво, по дяволите, искате от мен?

Тереса прокара пръст по запотеното стъкло на чашата си. Никога не бе проявявала желание да присъства на сбирките им, но Сантяго винаги настояваше. Рискуваш толкова, колкото и аз. Не говори, ако не искаш, но няма да ти навреди да си в течение на нещата. А ако на тия им пречи присъствието ти, да вървят на майната си. Всичките. В крайна сметка, техните жени си седят вкъщи, клатят си краката, а не рискуват кожата си при арабите четири-пет нощи в месеца.

— Плащането както винаги, нали? — попита Еди Алварес, бдящ за своето.

Плащането ще се извърши на следващия ден след предаване на стоката, потвърди Канябота. Една трета направо по сметка в банка „BBV“ в Гибралтар — испанските банки в колонията не зависеха от Мадрид, а от клоновете в Лондон и това даваше прекрасни възможности за недотам ясни фискални операции, — две трети на ръка. Двете трети — пари на черно, разбира се. Но ще трябва няколко проклети фактури за тия от банката. Обичайната бумащина.

— Уточнете всичко с нея — каза Сантяго и погледна към Тереса.

Канябота и полицаят се спогледаха неловко. Разказва ни се играта, казваше мълчанието им. Да се разправяме с жена по тия въпроси. В последно време Тереса все повече се занимаваше със счетоводството на бизнеса. Това включваше контрол на разходите, засичане на сметките, ключови телефонни обаждания, периодични посещения при Еди Алварес. Също така фирма с адресна регистрация в кантората на адвоката, банкова сметка в Гибралтар, както и влагане на парите, чийто произход можеше да се докаже, в нискорискови инвестиции: нещо не много заплетено, защото и самият Сантяго нямаше навика да си усложнява живота с банките. Адвокатът от Гибралтар наричаше това минимална инфраструктура. Консервативен подход, уточняваше той, когато носеше вратовръзка и говореше като експерт. Допреди известно време, и въпреки недоверчивата си природа, Сантяго се беше оставил почти слепешката на Еди Алварес, който му вземаше комисионна и за най-простите срочни влогове при внасяне на легалните пари. Тереса беше променила това. Предложи всичко да се влага в по-доходни и сигурни инвестиции и дори адвокатът да направи Сантяго съдружник в един бар на „Мейн стрийт“, за да перат част от приходите. Тя не разбираше от банки, нито от финанси, но от работата в обменното бюро на улица „Хуарес“ в Кулиакан беше наясно с някои положения. Така, малко по малко, се впусна в тези дела. Подреждаше документите, осведомяваше се какво може да се прави с парите, вместо да стоят замразени на някое скрито място или в банкова сметка. Скептичен в началото, Сантяго трябваше да се предаде пред очевидните факти: тя разбираше от сметки и беше способна да предвижда възможности, които на него и през ум не му минаваха. И най-вече, отличаваше се със забележителен здрав разум. Синът на галисийския рибар беше от тези, които пазят парите в найлонови пликове на дъното на гардероба. За разлика от него, за Тереса винаги съществуваше възможността две и две да са пет. Така че преди Еди да започне с недомлъвките, Сантяго изясни, че за парите има думата тя. Ти си под чехъл, беше диагнозата на адвоката, когато успя да сподели впечатленията си насаме с него. Надявам се накрая да не я направиш съсобственичка на всичките си пари: „Галисийско-ацтекско дружество“ или някоя простотия от тоя род. Виждал съм и по-странни работи. Знаем ги какви са жените, да не говорим пък за тихите води. Първо се наместват в леглото ти, после ги оставяш да разписват документи, след това прехвърляш всичко на тяхно име и накрая се измъкват, като ти вземат всичко до стотинка. Това, отвърна Сантяго, си е моя работа. Чуй добре и да сме наясно. Мо-я ра-бо-та. Освен това ще ти тегля една майна. Каза го и изгледа адвоката така, че последният изпи безмълвно уискито с лед, като почти напъха очилата в чашата си. Намираха се на терасата на хотел „Рок“, целият залив на Алхесирас се простираше под тях. Повече никога не изказа опасения по въпроса. Дано те пипнат, глупако. Или тая лисица да ти сложи рога. Това трябва да си е мислел Еди Алварес, но не каза нищо.

Сега Канябота и сержантът от градската полиция гледаха враждебно Тереса. Очевидно подобни мисли се въртяха и из техните глави. Жените да си стоят вкъщи и да гледат телевизия, казваше мълчанието им. Тя се почувства неудобно и извърна очи. „Платове Трухильо“ прочете на табелата на къщата срещу тях. „Нови стоки“. Не й беше приятно да се втренчват така в нея. Но после реши, че като я гледат по този начин, обиждат и Сантяго. Тогава обърна лице с нарастващ гняв и издържа на погледите им, без да мигне. Да вървят на майната си.

— В края на краищата — изказа мнение адвокатът, който не пропускаше никаква подробност, — тя е вътре в нещата.

— „Нотариусите“ си вършат работата — каза Канябота, без да откъсва поглед от Тереса. — А и от двете страни искат гаранции.

— Аз съм гаранцията — възрази Сантяго. — Познават ме много добре.

— Тази пратка е важна.

— За мен всички пратки са важни, щом си плащат за тях. И не съм свикнал да ме учат как да си върша работата.

— Правилата са си правила.

— Не ми излизайте с тоя номер за правилата. Това е свободен пазар и аз си имам собствени правила.

Еди Алварес клатеше унило глава. Безполезно бе да се спори, казваше жестът му, щом между двете страни стоят две цици. Чисто губене на време е.

— Гибралтарците не поставят толкова условия — настояваше Канябота. — Паронди, Викторио… Качват и „нотариуси“, и каквото там е нужно.

Сантяго отпи глътка бира с поглед, впит в Канябота. Тоя тип е от десет години в бизнеса, беше казал веднъж на Тереса. Никога не е попадал в затвор. Това ме кара да съм нащрек с него.

— На гибралтарците им нямате такова доверие, каквото на мен.

— Това го казваш ти.

— Тогава работете си с тях и повече не ме закачайте.

Полицаят продължаваше да наблюдава Тереса с неприятна усмивка на устните. Беше зле обръснат, няколко бели косъма се виждаха по брадичката му и се подаваха от носа му. Беше облечен в трудно определим стил, както се обличат хората, свикнали да носят униформа, и когато са цивилни, дрехите им никога не си подхождат напълно. Ясен си ми, помисли си Тереса. Сто пъти съм виждала такива като теб — в Синалоа, в Мелиля, навсякъде. Винаги еднакви. Дайте си документите, неща от този род. Цинизмът на професията. С извинението, че не можеш да изкараш месеца с тая заплата при тия цени. Заловени пратки дрога, от които декларираш половината, глоби, които прибираш, но не отчиташ, чашки гратис, леки жени, компании. И официални разследвания, които никога не стигат до дъното на нищо, всеки прикрива всекиго, живей и остави и другите да живеят. Защото и най-едрата, и най-дребната риба пазят някакви тайни. Както там, така и тук. Само дето там вината не е на испанците, защото са си отишли от Мексико преди два века и точка. Тук не са толкова нагли, разбира се. Все пак, Европа е. Тереса погледна към отсрещния тротоар. Това, че са по-малко нагли, отговаряше понякога на истината. Заплатата на един сержант от градската полиция, на един полицай или испански митничар не стигаше за мерцедес последен модел като този, който въпросният тип беше паркирал спокойно до входа на кафене „Сентрал“. И със сигурност отиваше на работа в шибания си участък със същия автомобил и никой не се учудваше. Всички, включително шефовете, се правеха, че не забелязват. Да. Живей и остави и другите да живеят.

Спорът продължаваше тихо, докато сервитьорката носеше още бири и джин с тоник. Въпреки непреклонността на Сантяго по въпроса с „нотариусите“, Канябота не се предаваше. А ако те хванат и хвърлиш стоката, заинатил се беше той. Как ще го докажеш без свидетели? Не знам си колко килограма зад борда, а ти се завръщаш доволен от себе си, така ли? Този път клиентите са италианци, а те имат лош нрав. Казвам ти го, защото ги познавам. Гадни мафиоти. В крайна сметка един нотариус е гаранция и за тях, и за теб. За всички. Остави този път госпожата на сушата и не прави грешка. Не прецаквай мен, не прави грешка, не прецаквай и себе си.

— Ако се случи да ме хванат и хвърля пакетите — отговори Сантяго, — всички ще знаят, че е станало, защото съм бил принуден да ги хвърля… Държа на думата си. И хората, които ме наемат, знаят това.

— Всичко това са празни приказки. Няма ли да приемеш най-сетне?

— Не.

Канябота погледна Еди Алварес и прекара ръка по обръснатата си глава. Обяви се за победен. После запали нова цигара от тия с особения филтър. За мен е обратен, помисли си Тереса. Лява резба е. Ризата на довереното лице беше подгизнала, цялата в петна от пот. Струйка пот се стичаше от носа до горната му устна. Тереса продължаваше да мълчи, забила поглед в лявата си ръка, която лежеше на масата. Дълги, лакирани в червено нокти, седем гривни от мексиканско сребро, малка сребърна запалка — подарък от Сантяго за рождения й ден. От цялата си душа желаеше разговорът да приключи. Да излезе от там, да целуне мъжа до себе си, да прокара език по устните му, да вкопчи червените си нокти в гърба му. Да забрави за малко всичко това. Всички тези хора.

— Някой ден ще си имаш неприятности — вметна полицаят.

Това бяха първите думи, които произнасяше. Обърна се директно към Сантяго. Гледаше го преднамерено втренчено, сякаш запечатваше чертите му в паметта си. Поглед, който обещаваше други разговори на четири очи, в уединението на единочката, където никой няма да се изненада, ако чуе викове.

— Гледай да не ми ги създадеш точно ти.

Изучаваха се още малко, мълчешком. Думите на Сантяго бяха показателни. Искаше да каже, че освен единочки, където можеш да пребиеш от бой човек, съществуваха и тъмни улици и паркинги, където някой корумпиран полицай можеше да се озове със забит в слабините нож, хряс-хряс, точно в бедрената артерия. А оттам пет литра кръв се изливат в един миг. Ако бутнеш някого, докато се качваш нагоре по стълбата, на слизане може да се спънеш в него. Още повече, ако този някой е галисиец, защото, колкото и да внимаваш, не си в състояние да разбереш дали се качва или слиза.

— Добре, разбрано — Канябота плесна леко и помирително длани. — Това са проклетите ти правила, както твърдиш. Хайде да не се караме… Всички сме в кюпа, нали?

— Всички — подкрепи го Еди Алварес, който бършеше очилата си с кърпичка.

Канябота се приведе към Сантяго. С или без „нотариуси“, сделката си е сделка. Бизнес.

— Четиристотин килограма първокачествено хашишово масло във вързопи от по двадесет килограма — уточни той, като изписваше цифри и въображаеми рисунки с пръст върху масата. — Да се прекарат вторник вечерта, по тъмно… Познаваш мястото: Пунта Кастор, малкият плаж близо до кръговото движение, точно където свършва обиколният път на Естепона и започва шосето за Малага. Ще те чакат в един и половина, ни по-рано, ни по-късно.

Сантяго се замисли за миг. Взираше се в масата, сякаш Канябота наистина беше нарисувал там пътя.

— Изглежда ми далечко. Ако трябва да сляза на юг за стоката до Ал Марса или Пунта Сирес и после да разтоваря толкова бързо… От арабите до Естепона има четиридесет мили по права линия. Ще трябва да товаря по светло, а пътят на връщане е дълъг.

— Няма проблеми — Канябота подканяше останалите с поглед да подкрепят думите му. — Ще сложим маймуна на Голямата скала, с бинокъл и уоки-токи, за да следи за катера на митническата охрана и за птичката. Има един английски лейтенант, който е силно наш човек и освен това спи с една проститутка от наш клуб в Ла Линеа… Колкото до пакетите, не се притеснявай. Този път ще ти ги прехвърлят от рибарски кораб, пет мили на изток от фара на Сеута, веднага щом изгасне последната дневна светлина. Корабът се казва „Хулио Верду“ и е от Барбате. Канал 44 на морска честота: казваш два пъти „Марио“ и те ще те поемат. В единадесет се привързваш странично за кораба и товариш, после поемаш курс на север и се отправяш към брега, без да бързаш. Разтоварваш в един часа. В два пакетите са по местата си, а ти — у дома.

— Съвсем просто — каза Еди Алварес.

— Да — Канябота гледаше Сантяго, потта отново се стичаше по носа му. — Съвсем просто.

Събуди се преди зазоряване. Сантяго го нямаше. Остана известно време в омачканите чаршафи. Септември преваляше, но температурите продължаваха да са същите както през нощите на отминаващото вече лято. Влажната топлина, като тази в Кулиакан, отслабваше на разсъмване от лекия бриз, влизащ през отворените прозорци. Вятърът, идващ откъм сушата, носен от течението на реката, в последните часове на нощта се спускаше към морето. Стана гола — винаги спеше гола със Сантяго, както го бе правила и с Гуеро — застана до прозореца и усети приятния повей на бриза. Заливът представляваше тъмен полукръг, изпъстрен със светлини: корабите, хвърлили котва срещу Гибралтар, с Алхесирас от едната страна и Голямата скала от другата. По-наблизо, в края на плажа, където се намираше малката къща, бяха вълноломът и кулите на рафинерията, отразяващи се в неподвижната вода на брега. Всичко беше красиво и спокойно. Зората още беше далеч. Затова потърси пакета „Бисонте“ на нощното шкафче и запали цигара, облегната на прозореца. Остана така известно време, не правеше нищо, само пушеше и гледаше залива. Вятърът от сушата съживяваше кожата и спомените й. Времето, прекарано в Мелиля. Празненствата на Дрис Ларби. Усмивката на полковник Абделкадер Чаиб, когато тя му обясняваше как стоят нещата. Един приятел иска да направи една сделка, нали разбирате. И вие ли сте включена в сделката, попита — по-скоро уточни — учтиво мароканецът първия път. Аз си правя моите сделки, отвърна тя и той се усмихна по-широко. Умен човек беше полковникът. Свестен и коректен. Не се случи нищо или почти нищо извън границите, поставени от Тереса. Но това нямаше нищо общо. Сантяго не я беше молил да отива, нито й забрани да го направи. Като всички и той беше предвидим в намеренията, в грубостта и в мечтите си. Щял да я заведе в Галисия, казваше й той. Когато всичко свършело, щели да отидат в О Грове. Не е толкова студено, колкото си мислиш. Хората са мълчаливи. Като теб. Като мен. Ще имаме къща, от която ще се вижда морето, с покрив, върху който ще бие дъждът и ще свири вятърът, и двумачтова платноходка, завързана на брега. С твоето име, изписано на нея. А по време на прилив децата ни ще си играят с детски лодчици с дистанционно сред мидите.

Допуши цигарата, а Сантяго още не се беше появил. Не беше в банята, така че Тереса събра чаршафите — през нощта й беше дошла гадната менструация, — навлече една блуза и прекоси хола в тъмното. Тръгна към плъзгащата се врата, която водеше към плажа. Видя светлина и се спря да погледне от къщата. Да му се не види. Сантяго беше седнал на верандата, по шорти, гол от кръста нагоре. Работеше върху един от своите корабни макети. Настолната лампа осветяваше сръчните ръце, които сглобяваха и натъкмяваха дървените части, преди да ги залепят. Правеше старинна платноходка. На Тереса й се стори прекрасна, с корпуса от летви с различен цвят, всички силно огънати — първо ги намокряше, за да им придаде после форма при сглобяването, с благородния блясък на лака. Харесваха й медните пирони, палубата беше съвсем като истинска, колелото на руля, конструирано в миниатюра пръчица по пръчица, близо до задната част, до малката каюта, която си имаше вратичка и всичко останало. Щом видеше снимка или рисунка на старинен кораб в някое списание, Сантяго ги изрязваше внимателно и ги прибираше в една дебела папка. Оттам черпеше идеи за своите модели, които изпилваше до най-малката подробност. Без да издава присъствието си, тя продължи да го наблюдава известно време: осветения наполовина профил, сведен над частите, начина, по който ги вдигаше, за да ги огледа отблизо за дребни пропуски, а после ги намазваше внимателно с лепило и ги поставяше на мястото им. Всичко съвсем точно и красиво. Изглеждаше невероятно, че тези твърди, груби ръце с нокти, винаги нацапани със смазочно масло, които Тереса познаваше толкова добре, притежаваха подобна забележителна сръчност. Беше го чула веднъж да казва, че когато човек работи със собствените си ръце, става по-добър. Тази работа, казваше той, ти връща неща, които си изгубил или си на път да изгубиш. Сантяго не беше особено разговорлив или словоохотлив, културата му не бе много по-широка от нейната. Но притежаваше здрав разум. И понеже беше мълчалив, гледаше и се учеше. Разполагаше също така с време да прехвърли по няколко пъти определени идеи в главата си.

Почувства дълбока нежност, като го гледаше така от тъмното. Приличаше едновременно на малко момче, погълнато изцяло от играчката си, и на голям човек, верен на някакъв загадъчен блян. Имаше нещо в тези макети, което Тереса не успяваше да проумее напълно. Но усещаше, че е нещо дълбоко, някакъв таен ключ към мълчанията и начина на живот на мъжа, комуто тя бе спътница. Понякога виждаше Сантяго да стои неподвижен, безмълвен и да гледа тези модели, в които влагаше седмици и дори месеци труд и които бяха пръснати навсякъде — осем в къщата и части от последния, деветия — в хола, в коридора, в спалнята. Изучаваше ги по особен начин. Оставаше впечатлението, че да се трудиш толкова време над тях, е същото, като да си плавал на борда им през въображаеми времена и морета. Сега, в малките им боядисани и лакирани корпуси, под платната и опънатите им въжета, сигурно долавяше отзвук от бури, абордажи, пустинни острови, дълги пътувания, който е извършил в мислите си, докато малките корабчетата са придобивали форма. Всички човешки същества мечтаят, заключи Тереса. Но не по един и същи начин. Едни рискуваха кожата си, като излизаха в морето с „Фантом“-а или в небето с „Чесна“. Други конструираха за утешение макети. Трети се задоволяваха само да мечтаят. Имаше и такива, които конструираха макети, рискуваха кожата си и мечтаеха. Всичко наведнъж.

Точно когато се канеше да излезе на верандата, чу да пропяват петлите от съседните дворове в Палмонес. Внезапно почувства студ. От времето в Мелиля тя свързваше кукуригането на петлите с думите „зора“ и „самота“. Една светла ивица се очертаваше на изток, на нейния фон се открояваха силуетите на комините и кулите на рафинерията. В тази част пейзажът преминаваше от черно в сиво, придавайки същия цвят и на водата край брега. Скоро ще се развидели, рече си тя. Мръсносивото на моите зазорявания ще се оцвети първо в златисто и червено, после слънцето и синевата ще започнат да се преливат по крайбрежието и залива и аз отново ще съм спасена — до следващия ранен утринен час. Тези мисли я занимаваха, когато видя Сантяго да вдига глава към просветляващото небе и да остава дълго време унесен, забравил за работата. После се изправи, изпъна ръце, за да се разкърши, угаси настолната лампа и събу късите си панталони. Изпъна отново мускулите на раменете и ръцете си, сякаш се канеше да прегърне залива и тръгна към брега. Потопи се във водата, галена от лекия бриз. Беше толкова спокойна, че концентричните кръгове, получили се при влизането му, можеха да се различат много надалеч по тъмната повърхност. Отпусна се по корем и запляска с ръце и крака, докато стигаше дъното. Сетне се върна и видя Тереса, която бе преминала верандата, смъквайки блузата си, и влизаше в морето, защото й беше много по-студено отвън, сама в къщата и на пясъка, сред сивкавото развиделяване. Срещнаха се във водата, която им стигаше до гърдите. И нейната гола, настръхнала кожа се отпусна при допира с неговата. Когато усети втвърдения му член да се притиска първо към бедрата и после към корема й, разтвори крака и го обхвана с тях. Целуваше устните и езика му. Бяха солени на вкус. Остана за миг безтегловна около кръста му, докато той проникваше дълбоко в нея — бавно, дълго, полека. Тереса го галеше по мократа коса, заливът просветляваше около тях, варосаните къщи на брега се оцветяваха в златисто от изгряващата светлина. Няколко чайки кръжаха над тях, грачеха, отиваха и се връщаха с вълните. Тогава си помисли, че животът понякога е толкова хубав, че не прилича на истински.

Оскар Лобато ме запозна с пилота на хеликоптера. Тримата се срещнахме на терасата на хотел „Гуадакорте“, много близо до мястото, където бяха живели Тереса Мендоса и Сантяго Фистера. Вътре в салоните имаше празненства по случай първо причастие и моравата беше пълна с малки дечица, които вдигаха врява и се гонеха под корковите дъбове и боровете. Хавиер Колядо, каза журналистът. Пилот на хеликоптера на митницата. Роден ловец. От Касерес. Не му предлагай цигара, нито алкохол, защото пие само плодови сокове и не пуши. От петнадесет години се занимава с това и познава Протока като петте си пръста. Суров, но добър човек. Когато е там горе, е адски хладнокръвен.

— Прави неща, които не съм виждал да прави никой друг през целия си гаден живот.

Другият се смееше, като го слушаше и казваше: „Не му обръщай внимание. Преувеличава“. После си поръча лимонов сок с лед. Беше тъмнокос, с приятна външност, малко над четиридесетте, слаб, но с широки рамене, видимо затворен по характер. „Преувеличава, и то много“, повтори той. В началото, когато направих официални постъпки чрез дирекцията на мадридските митници, бе отказал да разговаря с мен. Не обсъждам служебни въпроси, беше отговорът му. Но репортерът ветеран беше негов приятел — вече се питах има ли някой в провинция Кадис, който да не познава Лобато — и нещата се обърнаха. Ще ти го подсигуря без проблеми, каза той. И ето ни сега заедно. Бях се информирал основно и знаех, че като пилот Хавиер Колядо е легенда в своите среди. Когато някой като него влезе в бар на контрабандисти, последните се побутват с лакът, един вид „виж кой е дошъл“, и го правят със смесица от боязън и уважение. Начинът на действие на трафикантите се променяше в последно време, но той продължаваше да излиза шест нощи в седмицата, за да лови пратки отгоре, от въздуха. Истински професионалист. Думата ме наведе на мисълта, че понякога всичко зависи от коя страна на бойното поле или на закона случайността поставя човека. Единадесет хиляди часа полет над Протока, отбеляза Лобато. В преследване на лошите.

— Включително, разбира се, твоята Тереса и галисиеца. In illo tempore[5].

За това си говорехме. За да бъда по-точен, за нощта, в която един „Аргос ВО-105“ на митническата охрана дебнеше над сравнително спокойно море, обхождайки Протока с радара си. Сто и десет възела скорост. Пилот, помощник-пилот, наблюдател. Рутинна обиколка. Били излетели преди един час от Алхесирас. Първо патрулирали до мароканския бряг, плажната ивица между Сеута и нос Пунта Сирес, наричан от митничарите „кооперативния пазар“. След това се отправили без светлини на североизток, като следвали отдалеч испанското крайбрежие. Имало военни, отбеляза Колядо, морски маневри на НАТО на запад от Протока. Така че онази нощ патрулът се съсредоточил в източната част. Издирвали обект, към който да пратят катера, плаващ също на тъмно, около миля по-надолу. Нощен лов като всеки друг.

— Намирахме се пет мили на юг от Марбеля, когато радарът регистрира няколко сигнала от нещо под нас, без светлини — отбеляза Колядо. — Имаше един неподвижен обект и друг, който тръгваше към сушата… Дадохме местоположението на катера и започнахме да се снижаваме към движещия се обект.

— Той накъде се отправяше?

— Към Пунта Кастор, близо до Естепона — Колядо се обърна и погледна на изток, отвъд дърветата, скриващи Гибралтар, сякаш можеше да види мястото. — Добро място за разтоварване, защото шосето за Малага е близо. Няма скали и можеш да качиш предницата на лодката на пясъка… Ако има кой да те очаква на сушата, разтоварването отнема не повече от три минути.

— И сигналите на радара бяха два?

— Да. Другият стоеше неподвижно встрани, бяха на осем кабелта един от друг… Около петстотин метра. Но движещият се почти бе стигнал брега, затова решихме първо да погнем него. Термичният визьор ни показваше, че оставя широка диря след всеки скок над водата.

Като видя обърканото ми изражение, Колядо сложи длан на масата, надигаше я и я спускаше, без да отделя китката от повърхността, имитираше движението на моторница.

— Широката диря показва, че лодката е натоварена. Празните оставят по-тясна диря, защото топят само опашката на двигателя във водата… Е, тръгнахме след тази лодка.

Забелязах, че показва зъбите си в гримаса, присъща на хищниците, когато ги оголват при мисълта за плячката. Този тип, казах си, се вълнува при спомена за лова. Променяше се. Остави го на мен, беше ми казал Лобато. Готин е, ако му спечелиш доверието, се отпуска.

— Пунта Кастор — продължаваше Колядо — беше обичайно място за разтоварване. По онова време контрабандистите още нямаха GPS[6], за да се позиционират, и плаваха, разчитайки на очите си като опитни моряци. Мястото се достигаше лесно. Тръгваш от Сеута с румб шестдесет или деветдесет градуса, щом загубиш от поглед светлината на фара, трябва само да се насочиш на север-североизток, като се ориентираш по светлините на Ла Линеа, която остава встрани. Отпред веднага се виждат светлините на Естепона и Марбеля, невъзможно е да се объркаш, защото първо се появява фарът на Естепона. Ако дадеш здраво газ, за един час стигаш брега.

— Идеалният вариант е да ги заловиш in flagranti[7], със съучастниците, които ги чакат на сушата… Искам да кажа, точно когато са на плажната ивица. Преди да хвърлят чувалите във водата и да хукнат, все едно ги гони дяволът.

— Не можеш да си представиш как хукват — повтори настойчиво Лобато, който беше присъствал на няколко преследвания.

— Така е. И е толкова опасно за тях, колкото и за нас — сега Колядо се подсмихваше, хищното му изражение ставаше все по-подчертано, сякаш това го забавляваше. — Така беше тогава, и сега пак е същото.

Изпитва удоволствие, реших аз. Този кучи син изпитва удоволствие от работата си. Затова петнадесет години излиза на нощен лов и има зад гърба си единадесет хиляди часа, за които спомена Лобато. Разликата между ловци и плячка не е много голяма. Никой не се качва на „Фантом“-а само заради парите. Никой не го преследва само от чувство за дълг.

Онази нощ, продължи Колядо, митническият хеликоптер се снижи бавно, в посока на сигнала близо до брега. Чема Бесейто — капитанът на катера „H.J.“ — беше много способен. Приближаваше със скорост от петдесет възела и щеше да се появи след пет минути. Така че Колядо снижил до петстотин стъпки. Канел се да маневрира над плажа и помощник-пилотът и наблюдателят да скочат, ако е необходимо. Тогава изневиделица долу запалили светлини. Фарове на коли осветили пясъка. За миг се видял „Фантом“-ът, черен като сянка, почти достигнал брега. После се наклонил наляво и поел с пълна скорост сред облак бяла пяна. Тогава Колядо се спуснал след него с хеликоптера, запалил прожектора и започнал да го следва на един метър над водата.

— Носиш ли снимката? — попита го Оскар Лобато.

— Коя снимка? — заинтересувах се аз.

Лобато не отговори. Гледаше Колядо лукаво. Пилотът въртеше чашата с лимонов сок, сякаш не можеше да се реши.

— В крайна сметка — настоя Лобато — минали са десет години.

Колядо се подвоуми още малко. После постави на масата кафяв плик.

— Понякога — обясни той, сочейки плика, — правим снимки на хората от моторниците по време на преследването, с цел да ги идентифицираме… Не е за полицията, нито за пресата, а за нашите архиви. Не е толкова лесно, прожекторът играе, водни пръски и тъй нататък. Един път снимките стават, друг път — не.

— Тази стана — Лобато се усмихваше. — Покажи я най-сетне.

Колядо извади снимката от плика и я сложи на масата. Като я видях, зяпнах. Черно-бяла, 18×24, качеството не беше съвършено: прекалено много снежинки и малко не на фокус. Но сцената бе запечатана с прилична яснота, като се вземе предвид, че снимката беше направена при скорост от петдесет възела и един метър над водата, сред облак пяна, вдиган от моторницата, подкарана с пълна сила. Ска на хеликоптер на първи план, наоколо мрак, бели петънца, увеличаващи многократно отблясъка от светкавицата на апарата. Сред всичко това можеше да се види централната част на „Фантом“-а, откъм левия борд. А в лодката — образа на тъмнокос мъж, с лице, цялото във вода, взрян напред в мрака, приведен над руля. Зад него, на пода на моторницата, с ръце на раменете му, с които сякаш му съобщаваше за движението на хеликоптера, който стръвно ги следеше, бе приклекнала млада жена. Беше облечена в непромокаемо тъмно яке, по което се стичаше вода. Косата, мокра от пръските, беше вързана на опашка отзад, устните й — здраво стиснати. Фотоапаратът я беше изненадал полуобърната, гледаща настрани и малко нагоре към хеликоптера. Лицето бе бледо поради близостта на светкавицата, сгърчено от изненадата при просветването й. Тереса Мендоса на двадесет и четири години.

Тръгна зле от самото начало. Първо мъглата, още щом минаха фара на Сеута. После закъснението на рибарския кораб. Чакаха го в открито море, сред мрака и мъглата, без да виждат нищо, което да им служи за ориентир. Екранът на „Фуруно“ междувременно се изпълваше със сигнали от търговски кораби и фериботи, някои на опасно близко разстояние. Сантяго беше неспокоен. Въпреки че Тереса го виждаше само като тъмна сянка, тя усещаше тревогата му, докато той кръстосваше от единия до другия край на „Фантом“-а, за да провери дали всичко е наред. Мъглата ги скриваше достатъчно и тя се осмели да запали една цигара. Клекна ниско до командното табло на моторницата, за да е на завет, и скри огънчето в шепата си. Времето й стигна да изпуши три цигари. Най-сетне „Хулио Верду“, издължена сянка, по която се движеха черни силуети, подобни на призраци, изникна от тъмната бездна, точно когато източният вятър разкъсваше мъглата на парцали и я отнасяше. Но с товара също изникнаха проблеми. Докато прехвърляха опакованите в найлон двадесет пакета и докато Тереса ги нареждаше равномерно от двете страни на лодката, Сантяго забеляза с учудване, че са по-големи от очакваното. Същите са на килограм, но с по-големи размери, каза той. Това означаваше, че не са сапунените калъпи, а е шоколад, от обикновения. От лошия, вместо от по-чистия, по-концентрирания и по-скъпия. А в Тарифа Канябота беше говорил за хашишово масло.

После до брега всичко вървеше нормално. Движеха се със закъснение. Протокът беше тих като езеро, затова Сантяго вдигна стабилизатора на опашката и „Фантом“-ът препусна на север. Тереса усещаше, че е притеснен, форсираше грубо и рязко двигателя, сякаш му се искаше тази нощ да свърши най-после. Няма нищо, отвърна й той уклончиво, когато тя го попита какво има. Няма нищо, абсолютно нищо. Не беше от разговорливите, но Тереса предугади, че мълчанието му е по-тревожно от друг път. Светлините на Ла Линеа се показваха на изток, от лявата им страна, когато двата еднакви бляскави силуета на Естепона и Марбеля се появиха пред тях, все по-ярки при всеки следващ подскок на лодката. Светлината на фара на Естепона беше особено ясна отляво: на всеки петнадесет секунди сияние, последвано от други две. Тереса погледна през окуляра на радара, за да види дали може да изчисли разстоянието до сушата. Тогава се сепна. Видя отразен сигнал на монитора, неподвижен, на една миля на изток от тях. Погледна с бинокъла в тази посока. Не видя нито зелени, нито червени светлини и се уплаши, че е катер, дебнещ на тъмно. Или пък друга моторница, очакваща уговорения момент да се приближи към брега.

Петнадесет минути по-късно, на плажа, работата съвсем се обърка. Прожектори от всички страни, които ги заслепяваха, викове „горе ръцете, полиция, горе ръцете, предай се!“. Сини светлини пробягваха по кръговото движение на пътя и по мъжете, които разтоварваха. Нагазили до кръста в морето, те застиваха неподвижни с пакета в ръце или ги изпускаха и побягваха безсмислено, пляскайки във водата. Сантяго бе осветен в контражур. Той се приведе, без да промълви дума, но нито се оплака, нито изруга, не каза абсолютно нищо. Примирен, но професионалист, той даде на заден ход. Когато дъното на „Фантом“-а вече не докосваше пясък, даде пълен наляво и натисна педала на газта до край. Рооооаааар. Лодката потегли покрай брега в едва три педи вода, в началото изправена на задницата, вдигнала нос към небето, после започна да прави кратки подскоци с пълно планиране в тихата вода. Отдалечаваше се по диагонал от крайбрежието и светлините, търсеше закрилящия мрак на морето и далечния блясък на Гибралтар, на двадесет мили на югоизток. Междувременно Тереса хващаше един след друг пакетите от по двадесет килограма, останали на борда, вдигаше ги и ги запращаше в морето. Ръмженето на лодката заглушаваше плясъка при потъването им в дирята на лодката.

Тогава отгоре им връхлетя птичката. Чу шума на перките й високо и отзад. Вдигна поглед и веднага й се наложи да затвори очи и да извие лице настрани, защото в този момент отгоре пуснаха прожектора. Краят на едната ска, огрян от светлината, се наклони на едната страна, после на другата, много близо до главата й. Това я накара да се приведе, като междувременно се облягаше с ръце на раменете на Сантяго. Усети под дрехата напрегнатите мускули на превитото му над кормилото тяло. Видя чертите му, огряни за миг от снопа светлина. Пяната, отскачаща на пръски, мокреше лицето и косата му. Беше по-хубав отвсякога. Дори когато се любеха и тя го гледаше отблизо и й идеше да го изяде, след като го бе целувала, хапала и забивала ноктите си до кръв в него, не беше толкова красив, колкото в този момент. Съсредоточен и уверен, бдящ за руля, за морето и за скоростта на „Фантом“-а. Вършеше това, което умееше най-добре на света — бореше се по своя си начин срещу живота, съдбата и тази обвиняваща светлина, която ги преследваше подобно на око на зъл великан. Мъжете се делят на две групи, хрумна й внезапно. Едните се борят, другите — не. Едните приемат живота, какъвто дойде, казват „карай да върви“ и това е. А когато ги осветят с прожектори, вдигат ръце на брега. Другите са тези, които карат понякога една жена да ги погледне сред тъмното море така, както сега аз гледам него.

Колкото до жените, те се делят (започна да си казва тя)… — и не успя да довърши. Защото спря да мисли, когато ската на гадната птичка, на по-малко от метър над главите им, започна да се люшка все по-близо. Тереса потупа Сантяго по лявото рамо, за да го предупреди. Той само кимна, вдаден в управлението на моторницата. Знаеше, че колкото и да се приближава хеликоптерът, никога нямаше да ги удари, освен по случайност. Но пилотът беше достатъчно умел, за да си позволи това, защото в подобен случай всички, преследвани и преследвачи, щяха да заминат заедно на дъното. Това беше маневрата на ловеца, за да ги обърка и да ги накара да сменят курса, да допуснат грешка или да ускоряват, докато двигателят, докаран до крайност, отиде по дяволите. Случвало се беше и преди. Сантяго знаеше — Тереса също, въпреки че близостта на ската я изплаши, — че хеликоптерът не бе в състояние да направи нищо повече. Целта на маневрата му беше да ги принуди да се движат близо до брега, моторницата да продължи по права линия до Пунта Европа и Гибралтар, а там да направи голям завой. Това щеше да удължи лова, така че и тези от лодката да не издържат и да акостират някъде по крайбрежието или щеше да даде време на митническия катер да дойде и да ги притисне към сушата.

Катерът. Сантяго кимна към радара. Тереса пролази на колене по пода, усещайки ударите на водата по равната част над кила, и заби лице на окуляра. Хваната за борда и седалката на Сантяго, при усиленото треперене на мотора, предавано на корпуса, от което й се схващаха ръцете, тя погледна тъмната линия, рисувана от отразените сигнали вдясно, съвсем близо до тях, и ясното пространство от другата страна. На половин миля всичко беше чисто. Но като удвои обхвата на екрана, откри очакваното черно петно, движеше се с осем кабелта, решено да им пресече пътя. Залепи устни на ухото на Сантяго, за да му го извика, надмогвайки грохота на мотора. Видя го да кимва отново, втренчил очи напред, без да промълви и дума. Птичката се снижи още малко, ската почти докосна левия борд, после се издигна, но не успя да принуди Сантяго да се отклони и на градус от курса си. Той бе все така превит над кормилото, вперил очи в мрака пред себе си, докато светлините на крайбрежието препускаха отдясно: първо Естепона с лампите на дългия си булевард и фара накрая, после Манилва и пристанището на Ла Дукеса. Моторницата се носеше с четиридесет и пет възела и постепенно се отдалечаваше от брега. Тогава, като погледна пак радара, Тереса видя черния сигнал на катера прекалено близо, движеше се по-бързо, отколкото тя си беше представяла и почти щеше да ги засече отляво. Обърна очи в тази посока и сред мъглата и пръските вода, въпреки белия отблясък на прожектора на хеликоптера, видя синьото сияние да приближава и да затваря все повече пътя им. Това поставяше обичайния въпрос: да акостираш на брега или да си опиташ късмета, докато заплашителният силует, изплуващ в нощта, скъсява дистанцията, приближава те отстрани, удря те по носа, опитва се да разбие корпуса, да спре двигателя или да те хвърли във водата. Радарът вече беше излишен. Затова Тереса пролази обратно, усещайки подскоците на лодката в бъбреците си. Застана отново зад Сантяго, с ръце на раменете му, за да го предупреждава за движенията на хеликоптера и катера, дясно и ляво, близо и далеч. Когато разтърси четири пъти лявото му рамо, защото шибаният катер вече се извисяваше като зловеща стена, на път да се стовари върху им, Сантяго вдигна крака от педала на газта, отне внезапно четиристотин оборота на двигателя, натисна надолу лоста за мощността с дясната ръка, завъртя кормилото докрай наляво. „Фантом“-ът описа страхотен остър завой сред облаци от собствените си пръски, пресече водната следа на митническия катер и при маневрата го остави малко зад себе си.

Тереса я напуши смях. Виж ти, изненада. Всички залагаха до крайност при тези странни преследвания, които караха сърцето да бие със сто и двадесет удара в минута, с пълното съзнание, че преимуществото над противника се крие в малката разлика между границите на тази крайност. Хеликоптерът летеше ниско, заплашваше да ги удари със ската, пеленгуваше катера. Но през по-голямата част от времето блъфираше, защото не можеше да установи реален контакт. От своя страна, катерът кръстосваше пред моторницата, за да я накара да подскача в неговата диря и двигателят да се задави при движението на витлото в празното пространство. Или пък налиташе, готов да удари. Капитанът знаеше, че може да го направи само с носа, в противен случай би убил на място хората от „Фантом“-а, при това в страна, където на съдиите трябва да се обяснява дълго как са се случили подобни неща. Сантяго, какъвто си беше умен галисиец и голям хитрец, също го знаеше. Затова реши да рискува до крайност. Зави на другата страна, потърси водната следа на катера, решен да изчака, докато катерът бъде принуден да спре или да даде заден ход, за да го засече. С цялото си хладнокръвие намали внезапно, убеден в рефлексите на другия да закове на място катера, за да не ги помете. Пет секунди по-късно ускори и се откъсна от преследвачите си. Фарът на Гибралтар идваше все по-близо. Съдбата им висеше на косъм. Една грешка в изчисленията щеше да е достатъчна, за да отиде по дяволите крехкото равновесие между ловци и плячка.

— Изиграха ни — извика неочаквано Сантяго.

Тереса се огледа смутено наоколо. Сега катерът отново беше отляво, от външната страна и ги притискаше неумолимо към сушата. „Фантом“-ът летеше с петдесет и пет възела при дъно, по-плитко от пет метра. А птичката, залепила се отгоре им, ги фиксираше с белия си прожектор. Ситуацията не беше с нищо по-лоша от тази преди минути и тя го каза на Сантяго, като се наведе към ухото му. Не е толкова зле, рече тя. Но Сантяго поклащаше глава, сякаш не я чуваше, погълнат от пилотирането на моторницата или от собствените си мисли. Този товар, чу го да казва. И после, преди да млъкне окончателно, добави нещо, от което Тереса успя да разбере само една дума: „примамка“. Сигурно иска да каже, че са ни заложили капан, помисли си тя. Тогава катерът ги удари по носа и водата, вдигната от досега на двата плавателни съда, препускащи един до друг с пълна скорост, се превърна в облак от прахообразна пяна. Тя ги заля, заслепи ги и Сантяго се видя принуден да отстъпи малко, като откара „Фантом“-а още по-близо до крайбрежната ивица. Носеха се във водовъртежа между линията, където се разбиваха вълните и самия бряг. Катерът се намираше от лявата им страна, не толкова близо, хеликоптерът беше над тях, а светлините на сушата се стрелкаха от другата им страна. Движеха се във вода с дълбочина три педи.

Дявол да го вземе, няма лот. Сантяго движеше моторницата колкото е възможно по-близо до брега, за да държи далеч катера, чийто капитан несъмнено щеше да се възползва от всяка възможност, за да ги атакува отстрани. Дори при сегашното положение, пресметна тя, вероятността катерът да опре дъно или да засмуче камък, който да изкара от строя перките на турбината, беше много по-малка, отколкото „Фантом“-ът да зарие пясък с опашката на мотора по време на някой подскок, и след това да се забие с предницата си, а те двамата да си пушат „Фарос“ до Второ пришествие. Господи! Тереса стисна зъби и вкопчи ръце в раменете на Сантяго, когато катерът се приближи отново сред облаци пяна, изпревари ги леко, като ги заслепи с изхвърлената вода, а сетне се килна леко на дясно, за да ги притисне още повече към плажната ивица. Този капитан трябва също да е голям смелчага, помисли си тя. От тези, дето вземат работата си на сериозно. Защото никой закон нямаше чак такива изисквания. Или напротив, имаше ги, когато нещата придобиеха личен характер — схватка между няколко разлютени петли, които превръщаха най-дребното спречкване в истинско бойно поле. Така, отблизо, страничната част на катера „H.J.“ изглеждаше толкова тъмна и огромна, че възбудата на Тереса от бясното препускане започна да отстъпва пред страха. Никога не бяха се носили с подобна скорост във водовъртежа до брега и на толкова плитко. На моменти прожекторът на хеликоптера им позволяваше да видят вълнообразното движение, камъните и водораслите по дъното. Водата едва стига за перката, пресметна тя. Орем плажа. Изведнъж се почувства глупаво уязвима, подгизнала от вода, заслепена от светлината, разтърсвана от подскоците на лодката. Не се будалкай нито със закона, нито с другото, каза си тя. Хванали са се като на канадска борба, това е. Ще падне този, който отпусне. Да видим кой ще издържи повече. А пък аз съм между тях. Какъв мръсен номер е да умреш така.

Тогава се сети за скалата на Леон. Всъщност беше много висока скала, на няколко метра от плажа, по средата на пътя между Ла Дукеса и Сотогранде. Наричаха я така, защото един митничар на име Леон беше ударил в нея корпуса на катера си по време на патрул, тряяяяс, и в разгара на преследването на една моторница, бил принуден да пусне котва на брега, защото бил пробит. Същата скала, спомни си Тереса, се намираше точно на техния път. При тази мисъл я обзе паника. Забрави за близостта на преследвачите, погледна надясно, търсеше репери в светлините на сушата, прехвърчащи отстрани на „Фантом“-а, по които да се ориентира за местоположението им. Шибаната скала трябваше да е адски близо.

— Камъкът! — изкрещя тя на Сантяго, като се наведе над рамото му. — … Близо сме до камъка!

На светлината на преследващия ги прожектор, тя го видя да кима с глава, без да откъсва вниманието си от кормилото и пътя, хвърляйки от време на време бегли погледи към катера и към брега, за да изчисли отстоянието и дълбочината, на които се движеха. В този момент катерът се отдели малко от тях, хеликоптерът приближи. Като погледна нагоре, сложила ръка над очите си, Тереса смътно различи тъмна сянка с бяла каска, която слизаше към ската на хеликоптера, а пилотът се опитваше да го нагласи точно над двигателя на „Фантом“-а. Остана смаяна от тази необикновена гледка: мъжът висеше между небето и морето, с едната ръка се бе хванал за вратата на хеликоптера, в другата държеше някакъв предмет. Необходимо й бе време, за да различи, че е пистолет. Нима смята да стреля по нас, помисли си тя изумена. Не могат да го направят. Това е Европа, по дяволите, нямат право да се отнасят с нас така, да ни застрелят почти от упор. Моторницата направи по-дълъг скок и тя падна по гръб. Стана бързо и с изкривено от ужас лице се канеше да изкрещи на Сантяго, ще ни застрелят, копеле, намали, спри, спри, преди да са ни надупчили. Но видя, че мъжът с бялата каска насочва пистолета към капака на двигателя и изпразва там един пълнител, изстрел след изстрел, оранжеви отблясъци в лъча на прожектора, сред хилядите частици кипяща вода. Пукот, пам, пам, пам, почти заглушен от грохота на мотора, перките на птичката, шума на морето и плющенето от ударите на корпуса на „Фантом“-а в плитките води на крайбрежието. И внезапно мъжът с бялата каска потъна отново във вътрешността на хеликоптера, който се издигна леко, без обаче да престава да ги осветява. А катерът скъси заплашително разстоянието, докато Тереса гледаше зашеметена черните дупки в капака на мотора. А той продължаваше да работи, все едно нищо не бе станало, на пълни обороти, нямаше следа дори от дим. Така че Сантяго поддържаше невъзмутимо курса на моторницата. Не се беше обърнал нито веднъж да провери какво става зад него или да попита Тереса дали е невредима, нито каквото и да било друго. Следеше единствено бясното препускане, изглеждаше готов да го прави до края на света, или на живота си, или на живота им.

Камъкът, сети се тя отново. Скалата на Леон, трябва да беше близо, на няколко метра от носа. Изправи се зад Сантяго, за да види какво има отпред. Опитваше се да премине с поглед пелената от пръски, огряна от бялата светлина на прожектора и да различи скалата в тъмнината на брега, криволичещ пред тях.

Надявам се той да я види навреме, рече си тя. Надявам се да го направи на достатъчно разстояние, за да маневрира и да го избегне, надявам се и катерът да ни го позволи. Пожелаваше си всичко това, когато видя скалата отпред: черна и заплашителна. Нямаше нужда да гледа наляво, за да установи, че катерът на митниците извиваше, за да я заобиколи. В същото време Сантяго, със струйки вода по лицето и разширени очи пред заслепяващата светлина, която не ги изпускаше и за миг, докосваше лоста на стабилизатора и рязко извиваше кормилото на „Фантом“-а, сред връхлитащата вода, която ги обгърна с прозирния си бял облак. Избегна опасността, преди да ускори и да се върне в пътя си, с петдесет възела, в спокойна вода между мястото, където се разбиваха вълните и най-плиткото дъно. В този момент Тереса погледна назад и видя, че камъкът не беше онази шибана скала, а ставаше дума за лодка, закотвена в мрака, която приличаше на него. Скалата на Леон все още беше пред тях, очакваше ги. Отвори уста, за да извика на Сантяго, че това отзад не е камъкът, внимавай, още е пред нас. Тогава видя хеликоптерът да угася прожектора и да се издига рязко, катерът да се отдели с отривист завой и се насочва към открито море. Видя и себе си, сякаш отстрани, неподвижна, сама в тази лодка, сякаш всички се канеха да я изоставят на влажно и тъмно място. Почувства ужасяващ страх — познат, защото беше разпознала Ситуацията. Тогава светът избухна и се пръсна на парчета.

[1] Кораб с три реда гребци. — Б.р. ↑

[2] Свобода, равенство и братство (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Semanario (исп.) — седмичник, със същата дума се наричат и седемте еднакви сребърни гривни — Б.р. ↑

[4] Вид голяма акула (исп.). — Б.пр. ↑

[5] По онова време (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Глобална система за позициониране. — Б.пр. ↑

[7] In flagranti (лат.). — на местопрестъплението. — Б.пр. ↑

7.

Белязаха ме с номер „Седем“.

… И в същото време Дантес почувства, че го хвърлят в някаква огромна празнота, че прекосява въздуха като ранена птица и пада, пада в смразяващ сърцето му уплах[1]…

Тереса Мендоса прочете отново тези редове и остана за миг замислена, с отворена книга на коленете, загледана в двора на затвора. Още беше зима и светлият правоъгълник, движещ се в противоположна на слънцето посока, сгряваше костите й, сраснали се донякъде под гипса на дясната й ръка, и под дебелия вълнен пуловер, даден й от Патрисия О’Фарел. Приятно й беше там в последните часове на сутринта, преди да прозвучи звънецът за обяда. Наоколо стотици жени говореха едновременно, насядали като нея на слънце. Пушеха, излегнати по гръб, използвайки случая или да се потекат, или да се разходят на малки групички, кръстосвайки двора. Правеха го с походката, присъща на затворнички, принудени да се движат в ограничено пространство: двеста и тридесет крачки в едната посока, кръгом и отново, едно, две, три, четири и т.н., лек завой при стената, окичена с наблюдателни постове и тел, която ги делеше от отделението за мъже, двеста двадесет и осем, двеста двадесет и девет, двеста и тридесет, точно до баскетболното игрище, после пак двеста и тридесет обратно към стената. И така осем, или десет, или двадесет пъти на ден. След два месеца в Пуерто де Санта Мария, Тереса добре познаваше тези ежедневни разходки. Без да си даде сметка, тя също бе усвоила въпросната походка с леко и бързо гъвкаво полюляване, характерно за затворничките ветеранки. Движеха се стегнато и насочено, все едно наистина отиваха някъде. Патрисия О’Фарел я бе накарала да обърне внимание на това няколко седмици след пристигането й. Трябва да се видиш, каза й тя, вече ходиш като затворничка. Тереса беше убедена, че Патрисия, която сега се беше излегнала близо до нея, с ръце на тила, с къса, златиста коса, проблясваща на слънцето, никога нямаше да върви така, дори да прекараше още двадесет години в затвора. В ирландската и хереската[2] й кръв, помисли си тя, имаше прекалено много класа, добри обноски и интелект.

— Дай един фас — каза Патрисия.

Беше мързелива и настроенията й се сменяха според деня. Пушеше светъл тютюн с филтър. Но за да не се надигне, би изпушила една „Бисонте“ без филтър на приятелката си — тези цигари често се отваряха, в тях се слагаха парченца хашиш и се залепяха отново. Наричаха цигарите без хашиш „трухас“, а тези с хашиш — „порос“ и „канутос“. В Синалоа им казваха съответно „табирос“ и „карухос“. Тереса взе една от пакета на земята, в който половината цигари бяха нормални, а другата половина — смесени с дрога, запали я, наведе се към лицето на Патрисия и я постави в устата й. Видя я да й се усмихва, преди да й благодари. Вдиша от дима, без да помръдне ръцете от тила си, с цигарата, увиснала между устните. Очите й бяха затворени заради слънцето, от което косите й блестяха. Блестеше лекият мъх по страните й, до едва забележимите бръчици около очите. На тридесет и четири години съм, беше казала тя, без някой да я пита, още първия ден, в килията — кафезът на затворническия жаргон, овладян вече от Тереса, — която двете деляха. Тридесет и четири години в ЕГН-то и девет в присъдата, от които съм излежала две. С намаляването заради ежедневно полагания труд и доброто поведение, значи една трета от присъдата. С всичката бумащина ми остават най-много една или две години. Тогава Тереса реши да й разкаже са себе си, коя е, как се казва и какво е извършила. Но другата я беше прекъснала, зная коя си, хубавице, тук знаем всичко за всички, за някои още преди да се появят. И нека ти кажа. Тук има три основни вида жени: скандалджийки, лесбийки и прецакани. Що се отнася до националностите, освен испанки имаме арабки, румънки, португалки, нигерийки, задължително със СПИН — до тия дори не припарвай, горките, съвсем са взели-дали, една групичка колумбийки, те си живеят отделно, някоя и друга французойка и накрая украинки — били проститутки и очистили сводника си, защото не им връщал паспортите. Колкото до циганките, с тях не се разправяй. Младите, с тесни, впити панталони, пуснати коси и татуировки се дрогират, с какъвто хашиш им попадне. Те са най-страшните. По-възрастните, Росариите, дебелани с големи цици, с прибрани коси и дълги поли — те, без гък да кажат, излежават присъдите на мъжете си, които трябва да продължат да работят на улицата, за да издържат семейството, и идват да ги приберат с мерцедеси, като ги пуснат, — та те са миролюбиви. Но се подкрепят едни други. Като изключим циганките, затворничките поначало нямат чувство за солидарност. Когато се събират в групички, то е заради изгода или за да оцелеят, слабите се събират със силните, които да ги защитават. Ако искаш съвет от мен, не се сближавай с никой. Търси ползотворни връзки: икономките, готвачките, надзирателките, които освен всичко друго помагат да се намали присъдата ти. Не забравяй да си слагаш джапанки под душа, избягвай да сядаш на общите тоалетни в двора, защото можеш да си лепнеш какво ли не. Никога не говори лошо на всеослушание за Камарон, Хоакин Сабина, „Лос Чунгитос“ и Мигел Босе, не искай да сменят програмата по време на сапунените сериали, не приемай дрога, преди да разбереш какво ще ти поискат в замяна. Твоята работа, ако не създаваш проблеми и вършиш нещата както трябва, е да изкараш една година, побърквайки се, като всички, от мисли за семейството си, за това как ще уредиш живота си отново, за удара, който ще направиш щом излезеш или за едно чукане. Всеки знае себе си. Най-много година и половина, с документацията и докладите на Наказателните институции, на психолозите и на всички други скапаняци, които ни отварят вратите или ни ги затварят, зависи от храносмилането им тъкмо този ден, от това доколко им се харесваш или кого са успели да хванат. Така че приеми го спокойно, запази си личицето на добро момиче, казвай на всички „да, господине“ и „да, госпожо“, „не ме закачайте“ и „дайте да я караме с добро“. Мексиканката. Тук всички имат прякори, на някои им харесват, на други — не. Аз съм Полковник О’Фарел. И ми харесва. Може някой ден да ти позволя да ме наричаш Пати.

— Пати.

— Какво?

— Книгата е страхотна.

— Нали ти казах.

Продължаваше да лежи със затворени очи, цигарата димеше в устата й, а слънцето подчертаваше малките петънца, като лунички, по носа й. Била е хубава и в известен смисъл все още беше. Или по-скоро привлекателна, а не наистина хубава, с руса коса, висока един седемдесет и осем, с живи очи, които сякаш непрекъснато се смееха. Майка й беше Мис Испания от петдесет и някоя година, омъжена за прочутия О’Фарел, този с ябълковия ликьор и хереските коне, чиито снимки се появяваха от време на време по списанията: сбръчкан и изискан старец на фона на бъчви вино и глави на бикове, в къща с гоблени и картини по стените, претъпкана с керамика и книги. Имаше и други деца. Патрисия беше черната овца. Замесена в сделки с наркотици по Коста дел Сол, с руската мафия и в убийства. Любовника й, с дълга фамилия от три-четири имена, го направили на решето. Тя се спасила по чудо, само с две наранявания, заради които лежала месец и половина в реанимацията. Тереса беше виждала белезите, докато вземаха душ и когато Патрисия се събличаше в килията. Представляваха две звездички от набръчкана кожа на гърба, до лявата лопатка, на една педя разстояние една от друга. Белегът на мястото, откъдето беше излязъл единият куршум, беше по-голям и се намираше отпред, под ключицата. Вторият куршум се беше забил в костта и й го бяха извадили в операционната. Стоппатрони, беше коментарът на Патрисия първия път, когато Тереса ги загледа. Ако беше олово, дум-дум, сега нямаше да ти разказвам това. Сетне приключи въпроса с безмълвна, закачлива усмивка. През влажни дни чувстваше болки там, където я бе пронизал вторият куршум, както Тереса я болеше счупената и гипсирана ръка.

— Какво става с Едмон Дантес?

Едмон Дантес съм аз, отвърна Тереса почти сериозно и видя как бръчиците около очите на Патрисия станаха по-дълбоки и цигарата заигра от усмивката й. И аз, каза тя. И всички тези, додаде, като посочи двора, без да отваря очи. Наивни и невинни, мечтаещи за съкровището, което ни чака навън.

— Умря абат Фариа — вметна Тереса, загледана в страниците на книгата. — Горкият старец.

— Виждаш ли. Понякога едни трябва да отидат на онзи свят, за да живеят други.

Покрай тях минаха затворнички, правещи двеста и тридесетте стъпки в посока към стената. Бяха груби същества, половината от групата на Трини Санчес, позната също като Макоки III: мургава и дребна, агресивна, мъжкарана, татуирана, типичен случай на най-тежкия член от наказателния кодекс. Обичайното наръгване, четиринадесет години за размяна на удари с нож, заради половин грам хероин. Тия си падат по лесбийските игрички, предупреди я Патрисия първия път, когато се срещнаха в коридора на отделението. Тогава Трини каза нещо, което Тереса не успя да чуе и другите избухнаха дружно в смях, имаха си техен език. Не се притеснявай, Мексиканке. Могат само да ти изядат оная работа, ако им се оставиш. Тереса не им се беше оставила. След няколко тактически настъпления под душовете, в тоалетните и на двора, включително един опит за сближаване, с усмивки, цигари и сухо мляко на масата в трапезарията, всяка птичка отлетя към своето си гнездо. Сега Макоки III и момичетата й гледаха Тереса отдалеч, без да усложняват живота й. В крайна сметка, Полковник О’Фарел й беше съкафезничка. При това положение се предполагаше, че трябва да е обслужена.

— Довиждане, Полковник.

— Довиждане, кучки.

Патрисия дори не беше отворила очи. Лежеше все така с ръце на тила. Другите се разсмяха шумно, отвърнаха с куп сочни грубости и продължиха да кръстосват двора. Тереса ги погледа как се отдалечават, после се обърна към приятелката си. Не й трябваше много време, за да разбере, че Патрисия О’Фарел се радваше на особени привилегии сред затворничките. Разполагаше с пари, които надвишаваха сумите, полагащи им се според закона, получаваше разни неща отвън, а на такова място това позволяваше да разчиташ на благосклонно отношение от страна на останалите. Дори надзирателките и служителките се отнасяха към нея с повече уважение, отколкото към другите. Но тя притежаваше и някаква власт, която нямаше нищо общо с парите. Имаше богата култура, а това отличаваше човека там, където по-голямата част едва имаха начално образование. Изразяваше се добре, четеше книги, познаваше влиятелни хора. Затова нямаше нищо странно, че затворничките я търсеха, за да им помогне в писането на молби за различни позволения, за облекчаване на режима, обжалвания и други скрипиални документи, за които обикновено се грижеха адвокатите. Но те нямаха адвокати — хората от тая професия се изпаряваха, щом присъдата се окажеше категорична, а някои и по-рано, — нито имаха с какво да им платят. Тя се снабдяваше и с наркотици, от долнопробен хашиш с всякакъв цвят до шоколад и кокаин. Никога не й липсваше хартия за завиване на цигари или фолио, за да си приготвят едно жълто[3], както си му е редът. Разправяха, че малко след като дошла в Ел Пуерто една стара затворничка се опитала да я тормози. О’Фарел изтърпяла предизвикателството, без да си отвори устата. А на другата сутрин, както били голи под душа, поздравила с „добро утро“ оная женска, като подпряла в гърлото й шиш, направен от пръчка, взета от кутия на пожарогасителен маркуч. Никога повече, скъпа, били думите й, като се гледали отблизо, водата се стичала върху тях, а останалите затворнички се били насъбрали, сякаш щели да гледат сериал по телевизията. Е, после всички се заклели в своите мъртви, сиреч в най-скоро убитите си близки, че не са видели нищо. Провокаторката, някоя си Кис, със слава на голяма смелчага, с прякор Валенсианката, била напълно съгласна.

Полковник О’Фарел. Тереса забеляза, че Патрисия беше отворила очи и я гледаше. Изви бавно очи настрани, за да не проникне другата в мислите й. Често по-младите и беззащитните си купуваха закрилата на някоя уважавана и опасна затворничка като Кис — опираше все до едно и също, — в замяна на очевидни услуги в онова заточение без мъже. Патрисия никога не бе повдигала този въпрос. Но понякога Тереса я хващаше да я наблюдава с втренчен и малко замислен поглед, сякаш гледаше нея, а разсъждаваше за друго. Усещаше се съзерцавана така при пристигането си в Ел Пуерто. Щракане на ключалки, резета и врати. Трак, трак, трак. Отекване на стъпки, бездушни гласове на надзирателки и онази миризма на затворени жени, мръсни дрехи — направо да ти се повдигне, непроветрени дюшеци, гранясала храна, пот, белина. Наблюдаваше я така, докато се събличаше първите нощи или сядаше на тоалетната чиния, за да облекчи нуждите си, силно притеснена от липсата на възможност да се усамоти. После свикна, седеше със смъкнати до глезените бикини и джинси, а Патрисия я гледаше от нара си, безмълвно, захлупила книгата, която четеше, на корема си — имаше цяла лавица с книги. Изучаваше я през цялото време, от главата до петите, дни, седмици и понякога все още го правеше. Както сега. Беше отворила очите си и я гледаше, след като покрай тях минаха момичетата на Трини Санчес, по прякор Макоки III.

Върна се към четенето. Току-що бяха хвърлили Едмон Дантес от скалистия бряг, завързан в чувал и с гюле на краката за баласт, като смятаха, че това е трупът на стария абат. Морето е гробището на замъка Иф[4]…, зачете тя жадно. Надявам се, че ще се измъкне, каза си тя и бързо прелисти на следващата страница и следващата глава. Но Дантес, замаян, почти задушен, съумя все пак да сдържи дъха си[5]… Да му се не види. Дано да успее да изплува, да се върне в Марсилия, да си върне кораба и да си отмъсти на тримата мръсни гадняри, приятели му се пишеха мерзавците, задето го продадоха по най-долен начин. Тереса никога не си беше представяла, че книга може да погълне вниманието й до такава степен, че да иска да я оставят на мира и да продължи четенето от мястото, където го беше прекъснала, отбелязвайки си го точно, за да не пропусне и страница. Патрисия й я даде, след като й говори много за нея. Тереса й се чудеше как толкова време не помръдва, забила поглед в книгите си, за какво въобще си вкарваше всичко това в главата, и го предпочита пред сериалите — нея я очароваха мексиканските, защото слушаше родния си акцент, — пред филмите и състезанията, които другите затворнички се струпваха да гледат в залата с телевизора. Книгите са врати, които те извеждат на улицата, казваше Патрисия. От тях се учиш, образоваш, мечтаеш, представяш си, живееш живота на други хора и умножаваш твоя хиляди пъти. Да видим кой ще ти даде толкова много срещу толкова малко, Мексиканке. Служат още да държиш настрана лоши неща: призраци, самота и други подобни скапанящини. Понякога се питам как се оправяте вие, дето не четете. Но никога не й каза, че трябва да прочете определена книги, да погледне тази или онази. Изчака Тереса да се реши сама, след като няколко пъти я свари да разглежда двадесетте или тридесетте й книги, подновявани от време на време. Бяха екземпляри от затворническата библиотека и други, пращани й от близки или приятели отвън, или пък ги поръчваше на затворнички с право на излизане. Най-сетне, един ден Тереса каза: „Бих искала да прочета една книга, никога не съм го правила“. Държеше в ръце „Нежна е нощта“ или нещо от този род, което бе предизвикало любопитството й, защото звучеше страшно романтично и на корицата имаше нарисувана млада девойка, изискана и стройна, с шапка, съвсем в стила на висшето общество от двайсетте години. Но Патрисия поклати глава, взе я от ръцете й и каза почакай, всяко нещо с времето си, първо трябва да прочетеш друга, която ще ти хареса повече. На следващия ден отидоха в библиотеката на затвора и помолиха Марсела Конехо[6], отговорничката — Конехо беше прякорът й, била сложила на свекърва си белина с тази марка в бутилка вино, — да им даде книгата, която сега Тереса държеше. Говори се за един затворник като нас, обясни Патрисия, когато видя притеснението й, че ще трябва да чете нещо толкова дебело. И забележи: поредица „Колко знаем“, издателство Поруа, Мексико. Дошла е оттам, като теб. Предопределени сте една за друга.

В дъното на двора имаше малка свада. Арабки и млади циганки с разрошени гриви се ругаеха на воля. Оттам можеше да се види зарешетеният прозорец на мъжкото отделение. Там затворниците имаха навик да си разменят чрез викове и знаци послания с приятелките си. Не една затворническа идилия вреше и кипеше в този ъгъл. Един затворник, докато извършваше ремонтни работи, успя да направи дете на една затворничка в трите минути, които бяха необходими на служителите, за да ги разкрият. Там, от другата страна на зида и телта, идваха и жени с мъжки наклонности. Сега три-четири жени се караха и дори налитаха да се бият. Бяха доста разгорещени. Поводът сигурно беше ревност или си оспорваха най-доброто място на импровизираната наблюдателница, докато полицаят от караулката не се наведеше над стената и не ги видеше. В затвора Тереса се беше уверила, че жените са по-напористи от някои мъже. Гримираха се, оправяха си косите при съкафезничките фризьорки, харесваше им да се показват с бижутата си, особено тези, които ходеха на служба в неделя, — без да го обмисля, Тереса престана да го прави след смъртта на Сантяго Фистера, — и тези, които ходеха в кухнята или в зоните на възможни контакти с мъже. Това също даваше поводи за ревност, побоища и разчистване на сметки. Беше виждала жени да налагат жестоко други жени, заради спор, цигара, хапка омлет — яйцата не бяха включени в менюто и понякога вадеха нож за едно от тях, — за груба дума или дори за едно „К’во става?“. Юмруците и ритниците бяха истински и оставяха жертвата с кървящи нос и уши. Кражбите на дрога и храна също бяха повод за скандали: консерви, кокаин или хашиш, измъкнати от килиите, когато остават отворени по време на закуска. Или неизпълнение на неписаните правила, управляващи живота там. Преди месец една доносничка, която чистеше караулката на надзирателките и използваше случая да наклевети по малко дружките, си беше изпросила жесток побой в тоалетната на двора, точно като влизаше да пикае, едва запретнала полата си. Четири затворнички се заеха с нея, останалите затискаха вратата. После всички бяха ни лук яли, ни лук мирисали. А гаднярката още беше в болницата на затвора, с прихваната с телове долна челюст и няколко счупени ребра.

Караницата в дъното на двора продължаваше. Зад решетките мъжете от другата страна насърчаваха съперничките. Шефката на смяната и още две служителки прекосяваха двора тичешком, за да се намесят. След като им хвърли разсеян поглед, Тереса се върна към Едмон Дантес, в когото беше влюбена до уши. Докато прелистваше страниците — беглецът току-що бе изваден от морето от рибари, — усещаше погледа на Патрисия, втренчен в нея по същия начин като погледът на онази, другата жена, която толкова пъти бе хващала да я следи от сенките и огледалата.

Събуди я дъждът, който биеше в прозореца. Отвори очи ужасена в сивия предутринен час, защото мислеше, че е отново в морето, до скалата на Леон, в центъра на черно кълбо, потъваща към дъното подобно на Едмон Дантес в савана на абат Фариа. След скалата и удара в нощта тя се събуди в болницата. Последваха дни с ръка, фиксирана с шина до рамото, тяло, покрито с контузии и драскотини, дни, в които тя постепенно възстановяваше подробностите на случилото се от коментарите на лекари и сестри, от посещението на двама полицаи и служител от социалните служби, от светкавицата на фотоапарата, от намастилените пръсти, след като бе дала отпечатъци. При все това всеки път, когато някой произнесеше името на Сантяго Фистера, мозъкът й блокираше. През всичкото това време успокоителните и собственото й душевно състояние я поддържаха в някаква полудрямка, която отхвърляше възможността да разсъждава. През първите четири-пет дни не пожела нито за момент да помисли за Сантяго Фистера. А когато споменът идваше сам, тя го пропъждаше, потъвайки в онова сънливо състояние, до голяма степен по собствено желание. Още не, прошепваше си на ум. По-добре още не. Докато една сутрин отвори очи и видя седнал край себе си Оскар Лобато, журналист от „Диарио де Кадис“, който беше приятел на Сантяго. До вратата, прав, облегнат на стената, стоеше още един човек, чието лице й беше смътно познато. Тогава, докато онзи слушаше, без да пророни дума — в началото го взе за полицай, — тя разбра от устата на Лобато неща, много от които вече знаеше или за които се досещаше. Онази нощ „Фантом“-ът се разбил с петдесет възела в скалата, разпаднал се парчета, Сантяго загинал на място, Тереса изхвърчала сред частите на моторницата, счупила дясната си ръка при удара в повърхността на водата и потънала на дъното, на пет метра дълбочина.

Как съм излязла, поиска да разбере тя. Гласът й звучеше чуждо, сякаш вече не беше нейният. Лобато се усмихна и твърдите черти, белезите по лицето и живият му поглед се смекчиха, когато се обърна към облегнатия на стената мъж. А той продължаваше да мълчи, гледаше Тереса с любопитство и някакво стеснение, сякаш не се осмеляваше да се приближи.

— Той те извади.

Тогава Лобато й разказа какво се е случило, след като е изпаднала в безсъзнание. След удара останала на повърхността на водата за малко, после потънала, все така осветявана от прожектора на хеликоптера, който отново бил запален. Пилотът оставил командването на колегата си и се хвърлил в морето от три метра височина. Вече във водата си махнал каската и спасителната жилетка, за да се гмурне към дъното, където тя се давела. После я извадил на повърхността, сред пяната, вдигана от перките на ротора. Оттам — на брега. Междувременно катерът търсел останките на Сантяго Фистера — най-големите оцелели парчета от „Фантом“-а не надвишавали четири педи. Светлините на една линейка вече се задавали откъм шосето. Докато Лобато й обясняваше всичко това, Тереса гледаше лицето на облегналия се на стената мъж. Той продължаваше да мълчи, нито потвърждаваше, нито отричаше, все едно разказаното от журналиста се беше случило на друг. Накрая разпозна в него един от митничарите, когото беше видяла в кръчмата на Куки, онази нощ, когато контрабандистите от Гибралтар празнуваха рожден ден. Пожела да дойде с мен, за да види лицето ти. Тя също гледаше лицето му. Това бе пилотът на хеликоптера на митническата охрана, който беше убил Сантяго и бе спасил нея. Помисли си: трябва да запомня това лице за по-нататък, за тогава, когато реша, ако се срещнем отново, дали да се опитам да го убия на свой ред, ако мога, или да му кажа, сключваме мир, копеле, да свия рамене и да се сбогувам. Най-сетне попита за Сантяго, къде са останките му. Този при стената извърна очи настрани, Лобато изви скръбно устни и каза, че ковчегът е на път за О Грове, родното му място в Галисия. Свястно момче, добави той с изражение, подходящо за случая. Тереса си помисли, че навярно е искрен, бяха се познавали, бяха излизали заедно да се черпят, може би наистина го уважаваше. Тогава започна да плаче, тихо, кротко, защото сега вече мислеше за мъртвия Сантяго. Виждаше неподвижното му лице със затворени очи, както когато спеше с лице на рамото му. И се сети: какво ще правя сега с проклетата платноходка, която е върху масата в къщата в Палмонес, сглобена наполовина, без да има кой да я довърши. Разбра, че е сама за втори път и по някакъв начин завинаги.

— О’Фарел беше тази, която наистина промени живота й — повтори Мария Техада.

В последните четиридесет и пет минути ми беше разказала как и защо. Накрая отиде до кухнята и се върна с две чаши билков чай. Изпи набързо едната, докато аз преглеждах записките си и смилах историята. Бившата социална служителка към затвора Ел Пуерто де Санта Мария беше пълна, жизнерадостна жена, с дълга, прошарена коса, която не боядисваше. Гледаше дружелюбно, устните й бяха твърдо очертани. Носеше кръгли очила с тънки метални рамки и доста златни пръстени на ръцете си: преброих най-малко десет. Сметнах и годините й — около шестдесет. В продължение на тридесет и пет години беше работила за Наказателните институции в провинциите Кадис и Малага. Не беше лесно да я открия, беше се пенсионирала наскоро. Но Оскар Лобато откри адреса й. Спомням си ги добре и двете, каза тя, когато й обясних за какво става дума по телефона. Елате в Гранада и ще поговорим. Посрещна ме по анцуг и чехли на терасата на апартамента си в ниската част на Албаисин. Целият град и полето на Генил се виждаха от едната страна, а от другата — дворецът Алхамбра, издигащ се сред зеленина, окъпан в златисто и охра от утринното слънце. Къща с много светлина и котки навсякъде: на канапето, в коридора, на терасата. Поне половин дузина живи котки — смърдеше ужасно, въпреки отворените прозорци, — и още двайсетина на картини, от порцелан и дърво. Имаше дори килими и малки възглавнички с избродирани по тях котки. Сред прането, простряно на терасата, имаше хавлиена кърпа с котарака Силвестър. Докато аз препрочитах записките си и отпивах от чая, една котка с тигрова шарка ме наблюдаваше от високия шкаф, сякаш ме познаваше отпреди, друга, дебела и сива, се приближаваше до килима със стъпки на ловец, като че ли връзките на обувките ми представляваха законно полагаща й се плячка. Останалите бяха разпределени из цялата къща в различни пози и стойки на тялото. Мразя тези твари, прекалено тихи и прекалено умни за моя вкус — нищо не може да се сравни с глуповатата вярност на едно тъпо куче, — но се стегнах. Работата си е работа.

— О’Фарел я накара да открие в самата себе си неща — казваше моята домакиня, — за чието съществувание тя и не подозираше. — Дори започна малко да я образова, разбирате ли?… По неин си начин.

Върху една масичка за игра на карти имаше куп тетрадки, в които в продължение на години беше отбелязвала интересните случаи в работата си. Прегледах ги, преди да дойдете, каза тя. Да си припомня. После ми показа няколко страници, изписани със закръглен и равен почерк: индивидуални картони, дати, посещения, разговори. Някои параграфи бяха подчертани. Проследяване на състоянието, поясни тя. Работата ми беше да оценя нивото на социалната им адаптация, да им помогна да си потърсят нещо за след това. Там, вътре, има жени, които прекарват времето си със скръстени ръце и други, които предпочитат да вършат нещо. Аз помагах на междинните случаи. Тереса Мендоса и Патрисия О’Фарел Мека. Класифицирани като АС: Архив на затворничките за Специално наблюдение. По едно време двете дадоха много материал за приказки.

— Бяха ли любовници?

Затвори тетрадките, отправи ми дълъг, изпитателен поглед. Несъмнено преценяваше дали въпросът ми е плод на нездраво любопитство или на професионален интерес.

— Не зная — отвърна накрая тя. — Сред момичетата, разбира се, се говореше, че са. Но такива слухове винаги има. О’Фарел беше бисексуална. Това като начало, разбирате ли?… Истината е, че беше имала връзки с някои затворнички преди появата на Мендоса. Но за тях двете не мога да твърдя нищо със сигурност.

След като подуши връзките на обувките ми, дебелият, сив котарак се отърка в панталоните ми, като остави по тях доста косми. Захапах стоически края на молива.

— Колко време бяха заедно?

— Една година като съкилийнички, после излязоха на свобода с няколко месеца разлика… Имах възможността да общувам и с двете. Мълчаливата, почти стеснителна Мендоса с мексиканския акцент, който я караше да изглежда толкова смирена и благовъзпитана, бе много наблюдателна, разумна… Кой би предположил какво щеше да се случи после, нали?… О’Фарел беше другата крайност: неморална, разюздана, винаги с надменно и фриволно поведение. Голямата дама от висшето общество. Никаквица с аристократично потекло, благоволила да общува с хората от народа. Знаеше как да използва парите, които й даваха голяма власт в затвора. Официално поведението й беше безукорно, разбира се. Нито едно наказание за трите години вътре, забележете, въпреки че си осигуряваше и употребяваше наркотици… Повярвайте ми, беше прекалено умна, за да си търси сама белята. Държеше се така, сякаш приемаше престоя си в затвора за неизбежен отпуск и чакаше той да свърши, без да го приема навътре.

Котаракът, който се отъркваше в панталоните ми, заби нокти в чорапа, така че го отблъснах дискретно с пета, което предизвика кратко укорително мълчание от страна на събеседничката ми.

— Във всеки случай — продължи тя след неловката пауза, като повика котарака на коленете си, „ела тук, Анубис, сладичък“, — О’Фарел беше зряла жена, с характер. Новодошлата попадна под силното въздействие на първата: добро семейство, пари, аристократично име, култура… Благодарение на съкилийничката си Мендоса откри ползата от образоваността. Това бе положителната страна на влиянието, вдъхна й желание да надскочи това, което е, да се промени. Започна да чете, да учи. Откри, че не е задължително да зависиш от мъж. Имаше математически способности. Възползва се от възможността да се развие в образователните програми за затворнички, които тогава позволяваха да намаляваш ден по ден присъдата си. Само за една година мина началния курс по математика, друг по граматика и правопис, понаучи и английски. Четеше ненаситно всякакви книги. Накрая човек можеше да я види както с роман на Агата Кристи, така и с пътепис или научно-популярно четиво. О’Фарел я подтикна към всичко това. Адвокатът на Мендоса беше един гибралтарец, който я заряза малко след като влезе в затвора. Изглежда, обаче си бе задържал парите, много или малко, не зная. В Ел Пуерто де Санта Мария въобще не дойде да я види — някои затворнички се сдобиваха с фалшиви удостоверения за съжителство, за да бъдат посещавани от мъже, — нито пък я посети някой друг. Беше съвсем сама. Така че О’Фарел направи всички необходими постъпки и формалности, за да постигне за нея първо по-свободен режим, а после и условна присъда. При друг човек, това навярно щеше да улесни социалната адаптация. Щом излезе на свобода, Мендоса можеше да си намери прилична работа: учеше бързо, имаше инстинкт, здрав разум и много висок коефициент на интелигентност — социалната служителка отново бе отворила тетрадките си, — значително над 130. За съжаление приятелката й О’Фарел беше прекалено голяма мръсница. Притежаваше определени вкусове, определени слабости. Нали вече знаете — гледаше така, като че ли се съмняваше дали наистина зная. — Някои пороци. При жените, продължи тя, някои влияния и връзки са по-силни, отколкото при мъжете. После идва това, за което стана дума: историята с изчезналия кокаин и всичко останало. Въпреки че в затвора — въпросният Анубис мъркаше, докато господарката му го галеше по главата, — винаги се разправят подобни истории и какви ли не още. Така че никой не повярва, че е истина. Абсолютно никой — повтори настоятелно тя, след многозначителна пауза, без да спира да гали котарака. Дори сега, след като са минали девет години и въпреки публикациите в пресата по въпроса, социалната служителка продължаваше да е убедена, че това с кокаина е само легенда.

— Виждате какъв е животът. Първо О’Фарел промени Мексиканката, после, както разправят, Мексиканката имала пълна власт над живота на другата. Нали?… Как да имаш доверие на божите кравички.

„Колкото до мен, винаги ще си спомням младия войник с бледа кожа и блестящи очи, и когато ангелът на смъртта слезе, сигурен съм, че ще разпозная в него Селим…“

Денят, в който навърши двадесет и пет години — бяха й махнали последния гипс преди една седмица, — Тереса сложи книгоразделителя на 579 страница на книгата, която я беше пленила. Никога преди не беше помисляла, че човек може да се види толкова проникновено отразен в това, което чете, че читател и герой могат да са едно цяло. Пати О’Фарел беше права: повече от киното и телевизията, романите ти позволяваха да преживееш неща, за които един живот не е достатъчен. Това беше странната магия, която я приковаваше към томчето, чиито страници се разпадаха от прелистване и които Пати беше оправила за пет дена, през които Тереса бе чакала нетърпеливо, прекъснала четенето на глава XXVII — „Катакомбите на Сан Себастиан“. Защото, каза Пати, работата не е в това само да се четат книгите, Мексиканке, а и във физическото удоволствие и душевната утеха от това да ги държиш в ръцете си. За да засили удоволствието и утехата, Пати отиде с книгата в книговезницата на затворничките и им поръча да разшият страниците, да ги зашият отново внимателно, после да им сложат дебел картон отвън, цветна хартия за титулните страници и накрая — красива кафява кожена подвързия със златни букви, които гласяха: Александър Дюма, а отдолу заглавието: „Граф Монте Кристо“.

Най-отдолу, с по-малки, но също златни букви изписаха Т. М. Ч. — инициалите на трите имена на Тереса.

— Това е моят подарък за рождения ти ден.

Така й каза Пати О’Фарел, връщайки й книгата на закуска, след първата проверка за деня. Беше много хубаво подвързана и щом я усети в ръцете си, тежка и мека, с новите си корици и златните си букви, Тереса изпита удоволствието, за което беше говорила приятелката й. Пати я гледаше, подпряла лакти на масата, с чаша кафе от цикория в едната ръка и запалена цигара в другата. Наблюдаваше радостта й. Повтори „Честит рожден ден“. Другите жени също поздравиха Тереса, следващият да е навън, каза една от тях, при това с истински жребец, който да те събужда с песен, и аз да съм там да ви се радвам. После, вечерта, след петата проверка, вместо да слязат в трапезарията за вечеря — както винаги отвратителна евтина риба и презрели плодове, — Пати уреди с надзирателките да организират малко частно празненство в килията. Пуснаха касети със записи на Висенте Фернандес, Чавела Варгас и Пакита дел Барио[7], все готини и весели парчета. Притвориха вратата и Пати извади бутилка текила, с която един Господ знае как бе успяла да се снабди, истинска „Дон Хулио“. Сигурно някоя служителка я беше оставила незабелязано, като преди това й беше платена на петорна цена. Изпиха я тайно, наслаждавайки се на забранения плод, в компанията на няколко приятелки, присъединили се към купона. Те насядаха на наровете, на стола и дори на тоалетната чиния, като Кармела например, едрата, възрастна циганка, специалистка по кражби из магазините. Тя чистеше на Пати, переше чаршафите й — също и дрехите на Тереса, докато беше с гипсирана ръка, а в замяна полковник О’Фарел прибавяше малки постъпления към месечната й дажба. Бяха още Конехо, библиотекарката — отровителка, джебчийката Чарито, тя лежеше в затвора заради портфейли и портмонета, измъквани с два пръста, показалеца и средния, на Панаира на Росио, на Априлския панаир в Севиля и където още се наложеше. Дойде и Пепа Труено, по прякор Патанегра[8]. Тя беше убила мъжа си със специален кухненски нож за рязане на шунка в бара, който двамата държали на главния път NIV. Чувстваше се много горда, че на нея разводът й е струвал двадесет години и един ден, но нито една песета. Тереса сложи седемте сребърни гривни на дясната си ръка, за да покаже оздравялата си китка след гипса и те подрънкваха радостно при всяко вдигане на чашата. Веселбата продължи до проверката в единадесет часа. Имаше игра на парчис[9], най-разпространената в затвора, похапване от консерви, дрога на хапчета — да им стане добре и на оная работа — както образно се изрази Кармела през смях на истинска матрона, — цигари с доста големи парчета хашиш вътре, вицове и кикот. А Тереса си мислеше, че това има нещо общо с Испания и шибаната Европа, със законите, историята и надменността им към корумпираните мексиканци. Уж не бе възможно да се снабдят дори със светло пиво — приятелките й тук наричаха бирата „гаримби“ — а виж какво правеха те. Някои не се лишаваха от хашиш и бутилка алкохол от време не време, стига да се договореха с подходящата надзирателка и да имаха с какво да платят.

Пати О’Фарел имаше с какво да плати. Ръководеше партито в чест на Тереса, малко отстрани. Гледаше я през цялото време сред дима, с далечна усмивка на устните и в очите, все едно това нямаше нищо общо с нея. Приличаше на грижовна майка, завела дъщеричката си за рождения й ден на празненство със сандвичи, приятелчета и клоуни. Висенте Фернандес пееше за жени и изневери, прегракналият глас на Чавела разливаше алкохол по пода на кръчмите сред пушечни изстрели, Пакита дел Барио дереше гърло като онова куче — „без нито един упрек /винаги лежа послушно в краката ти/ денем и нощем“. Тереса се чувстваше разнежена от носталгията, от музиката и акцента от родната й земя, липсваха само чиринес и бира „Пасифико“ от половин литър, за да бъде картината пълна. Беше замаяна от хашиша, който димеше между пръстите й. „Предай фаса нататък, че на всички да е по равно, сладурано, и по-лоши съм пушила, знам и аз нещо за екскурзиите до арабите. За твоите двадесет и пет лазарника, миличка“, вдигаше тост циганката Кармела. Когато от касетката Пакита подхвана онази песен за трите изневери и стигна до припева, всички пееха в хор, вече доста пийнали. Първият път беше за кураж, вторият — от каприз, третият — за удоволствие, три пъти ти изневерих, копеле, уточняваше с пълно гърло Пепа Труено, несъмнено в чест на своя мъртвец. Откараха празненството така, докато накрая една от надзирателките не дойде сърдита, за да им каже, че празникът трябва да свършва. Но празникът продължи в същия дух по-късно, когато вратите и решетките бяха хлопнати и те останаха само двете в килията, с настолната лампа на пода до мивката, а в полусянката се мяркаха образите на изрязаните от списания киноактьори, певци, пейзажи и туристическата карта на Мексико, които красяха боядисаната в зелено стена и прозорчето с перденцата, ушити от Чарито, джебчийката, много сръчна в ръцете. Тогава Пати извади втора бутилка текила и един пакет изпод нара и каза: „Тия са за нас, Мексиканке, който добре разпределя, с лъвския пай остава“. Докато Висенте Фернандес пееше като същински charm[10] за пореден път „Божествени жени“, а Чавела, съвсем развихрила се, предупреждаваше „не ме заплашвай, не ме заплашвай“, те обърнаха втората бутилка и си приготвиха бели линийки наркотик върху корицата на една книга, носеща заглавието „Гепардът“. После Тереса, с полепнал прах по носа от последното смъркане, каза: „Страхотно е, благодаря за този рожден ден, скъпа полковничке, нямало е друг такъв в живота ми“. Пати й отвърна любезно, че няма защо да й благодари и сетне, сякаш си мислеше за друго нещо, й каза, „сега ще мастурбирам малко, ако нямаш нищо против, Мексиканке“. Събу чехлите, съблече полата си, широка, тъмна пола, която й седеше много добре, и легна по гръб на нара само по блуза. Тереса, все още с бутилката „Дон Хулио“ в ръка, се почувства неловко. Не знаеше какво да прави, нито накъде да гледа, докато накрая другата й каза, би ли ми помогнала, мила, защото тия неща се получават по-добре с двама души. Тогава Тереса поклати леко глава. Дявол да го вземе. Знаеш, че тия работи не ми харесват, промълви тя. Въпреки че Пати не настоя, тя се надигна спокойно след малко, без да пуска бутилката, седна на ръба на нара на приятелката си, която лежеше с разтворени бедра и ръка между тях, движеше я бавно и нежно. Правеше всичко това, без да престава да я гледа в очите в зеленикавия полумрак на килията. Тереса й подаде бутилката, другата отпи със свободната ръка и й я върна, наблюдавайки я през цялото време. После Тереса се усмихна и пак й каза „благодаря за рождения ден, Пати, за книгата и за празненството“. Пати не отделяше очи от нея, докато движеше сръчно пръсти между голите си бедра. Тогава Тереса се наведе над приятелката си, повтори „благодаря“ много тихо, целуна я нежно по устните, само това, нищо друго, трая едва няколко секунди. И усети как Пати сдържа дъха си, потръпна няколко пъти под устните й с въздишка, очите й внезапно се отвориха широко и после остана неподвижна, без да престава да я гледа.

* * *

Събуди я гласът й преди разсъмване.

— Той е мъртъв, Мексиканке.

Почти не беше говорила за него. За тях. Тереса не си падаше по големите откровения. Само реплики оттук-оттам, случайни. Един път стана това, веднъж се случи така. В действителност избягваше да говори за Сантяго или за Гуеро Давила. Дори се стараеше да не мисли много за единия или другия. Дори нямаше техни снимки — малкото им снимки с галисиеца бяха останали дявол знае къде, — с изключение на тази с Гуеро, разкъсана наполовина: гаджето на наркотрафиканта, което сякаш бе заминало много надалеч преди много време. Понякога двамата й мъже се сливаха в един в мислите й и това не й харесваше. Сякаш бе невярна и на двамата едновременно.

— Не става дума за това — отвърна тя.

Седяха на тъмно, утрото още не беше започнало да сивее навън. Оставаха два или три часа, докато ключовете на дежурната надзирателка задрънкат по вратите, докато започнат да разбуждат затворничките за първата проверка за деня, за да се измият и оправят, като преди това изперат бельото и чорапите си и ги проснат на пръчки от метла, забити в стената подобно на закачалки. Тереса чу как приятелката й се върти на нара. След малко тя също промени позата си в опит да заспи. Много далеч, зад желязната врата в дъното на коридора на отделението се разнесе глас на жена. Обичам те, Маноло, викаше тя. Казвам, че те обичам. Друга по-наблизо й отвърна с някакви безсрамни думи. И аз го обичам, присъедини си ехидно към тях трети глас. После се чуха стъпките на една служителка, накрая — пак тишина. Тереса лежеше по гръб, по комбинезон, с отворени в тъмното очи. Очакваше страхът неумолимо да се появи, точен за срещата, докато зад прозорчето на килията с перденцата, ушити от крадлата Чарито, започваше леко да се развиделява.

— Има нещо, което бих искала да ти разкажа — каза Пати.

После замлъкна, все едно това беше всичко или не беше съвсем сигурна дали трябва да й го разкаже, или пък очакваше някаква реакция от страна на Тереса. Но Тереса не каза нищо — нито „хайде, разправи ми“, нито „недей да го правиш“. Лежеше, без да помръдне, загледана в тъмнината.

— Имам скрито съкровище навън — добави най-сетне Пати.

Тереса чу смеха си, преди да си даде сметка, че се смее.

— Да му се не види — отвърна тя. — Също като абат Фариа.

— Точно така — сега и Пати се смееше. — Само че аз нямам намерение да умирам тук… Всъщност нямам намерение да умирам, където и да е.

— И какво е това съкровище? — заинтересува се Тереса.

— Нещо, което се загуби, всички търсиха и никой не го намери. Защото тези, които го скриха са, мъртви… Като на филм, нали?

— Не смятам, че прилича на филм, прилича на истинския живот.

Двете се умълчаха отново. Не съм сигурна, мислеше си Тереса. Не съм напълно уверена, че искам откровенията ти, Полковник. Навярно защото ме превъзхождаш в знания, интелигентност, години и всичко останало и защото винаги те хващам да ме гледаш така, както ме гледаш. Вероятно не ми действа успокояващо това, че свършваш — че се празниш, както казвате тук, — когато те целувам. Ако човек е уморен, има неща, които е по-добре да не знае. А тази нощ се чувствам много уморена, може би защото пуших, пих и се надрусах прекалено и сега не спя. Въобще тази година се чувствам много уморена. И в този живот — също. На моменти думата „утре“ като че ли не съществува. Адвокатът дойде да се срещнем само веднъж. Оттогава съм получила едно писмо, в което ми съобщава, че е вложил парите в картини, чиято цена е паднала толкова, че не е останало дори за ковчег, ако взема да пукна. Истината е, че не ми пука. Единствената добра страна на престоя ми в затвора е, че не съществува нищо друго, освен настоящето и няма нужда да разсъждавам за това, което съм оставила навън. Или за това, което ме очаква навън.

— Тези съкровища са опасни — отбеляза тя.

— Разбира се, че са — Пати говореше бавно и тихо, сякаш премисляше всяка дума. — Аз самата платих висока цена… Няколко куршума, нали знаеш. Бум, бум. И ето ме тук.

— И какво става с това проклето съкровище, полковник Пати О’Фарел?

Двете пак се разсмяха в тъмнината. После нещо присветна при възглавницата на Пати, която си беше запалила цигара.

— Може да отида да го потърся — каза тя, — когато изляза оттук.

— Но ти не се нуждаеш от него. Богата си.

— Не достатъчно. Това, което харча тук, не е мое, а на семейството ми — тонът й стана ироничен при произнасянето на думата „семейство“. — … А и това съкровище, за което говоря, са много пари. Наистина много. То води до още много, много, много повече пари, като в приказките.

— Наистина ли знаеш къде е?

— Разбира се.

— Има ли си господар това съкровище?… Искам да кажа друг, освен теб.

Огънчето на цигарата присветна за миг. Тишина.

— Това беше хубав въпрос — рече Пати.

— Дявол да го вземе. Това всъщност е въпросът.

Отново замълчаха. Защото ти знаеш много повече неща от мен, разсъждаваше Тереса. Имаш образование и положение в обществото, адвокат, който те посещава от време на време, и хубава сумичка в банката, нищо, че е на семейството ти. Но от това, за което ми говориш, и аз разбирам нещичко, дори вероятно за първи път разбирам повече от теб. Макар да се хвалиш с белезите от куршумите като звездички, с някакво убито гадже и съкровище, очакващо те навън, всичко това си го гледала отгоре. За разлика от теб аз съм го гледала отдолу. Затова зная неща, които ти не си видяла. Далеч са от теб по рождение, с тази твоя толкова руса коса, толкова светла кожа и обноските ти на госпожичка от Чапултепек. Видяла съм кал по голите си крака като малко момиче в „Лас Сиете Готас“, където пияниците чукаха на вратата на майка ми призори и аз я чувах да им отваря. Видяла съм и усмивката на Гато Фиерос. И скалата на Леон. Хвърляла съм съкровища в морето при скорост от петдесет и пет възела, с катер, залепен за задника. Така че не се будалкай.

— На този въпрос е трудно да се отговори — каза накрая Пати. — Някои хора го търсиха, разбира се. Смятаха, че имат известни права… Но оттогава е минало време. Сега на никой не му е известно, че аз зная.

— И защо ми разказваш всичко това?

Огънчето на цигарата проблясна яркочервено няколко пъти, преди да дойде отговорът.

— Не зная. Или пък зная.

— Не съм си те представяла като такава бъбривка. Бих могла да те издам, да отида и да изпея цялата история.

— Не. Заедно сме достатъчно време и те наблюдавам. Не си от тия.

Ново мълчание. Този път беше по-дълго от предишните.

— Ти си мълчалива и лоялна.

— Ти също — отвърна Тереса.

— Не. Аз съм друга.

Тереса видя как огънчето на цигарата угасва. Изпитваше любопитство, но също и желание този разговор да свърши. Може и да е приключил и така да си остане, помисли си тя. Не искам утре да съжалява, че е казала неща, които не е трябвало да казва. Неща далеч от мен, където не бих могла да я последвам. От друга страна, ако сега заспи, винаги бихме могли да премълчаваме това, като се оправдаем с дрогата, веселбата и текилата.

— Възможно е един ден да ти предложа да намерим съкровището — заключи внезапно Пати. — Аз и ти, двете заедно.

Тереса затаи дъх. Ето това е, каза си тя. Сега вече никога не ще можем да се правим, че този разговор не се е състоял. Казаното от нас ни прави пленници много повече от стореното или премълчаното. Най-голямото зло за човешкото същество е сътворяването на думата. Вижте ги кучетата. Верни са, защото не говорят.

— И защо точно аз?

Не можеше да замълчи. Но не можеше да каже да или не. Беше нужен отговор и този въпрос беше единственият възможен отговор. Чу Пати да се обръща на нара към стената, преди да отговори.

— Ще ти кажа, когато му дойде времето. Ако въобще дойде.

[1] А. Дюма, „Граф Монте Кристо“ — превод на бълг. Атанас Далчев и Невяна Розева, изд. „Народна младеж“, 1987 г. — Б.пр. ↑

[2] От гр. Херес в южна Испания. — Б.пр. ↑

[3] Жълто (жарг.) — хероин, вдишван след нагряване върху фолио. — Б.пр. ↑

[4] А. Дюма „Граф Монте Кристо“ — превод на бълг. Атанас Далчев и Невяна Розева, изд. „Народна младеж“, 1987 г. — Б.пр. ↑

[5] Пак там — Б.пр. ↑

[6] Заека (исп.) — Б.пр. ↑

[7] Висенте Фернандес, Чавела Варгас и Пакита дел Барио — известни мексикански певци с международна слава. — Б.пр. ↑

[8] Вид испанска шунка от бут. — Б.пр. ↑

[9] Разпространена игра в Испания, подобна на доминото, с плочки от картон. — Б.пр. ↑

[10] Ездач, обикновено в пищен мексикански костюм, мексикански каубой. — Б.р. ↑

8.

Вързопи от по едно кило.

— Има хора, чието щастие се гради върху нещастия — заключи Еди Алварес. — Такъв беше случаят с Тереса Мендоса.

Стъклата на очилата правеха хитрите му очички още по-малки. Беше ми коствало време и труд да открия посредник, благодарение на когото той седеше сега срещу мен. В крайна сметка беше тук, вадеше и пъхаше непрестанно ръцете в джобовете на сакото си, след като ме беше поздравил само с крайчеца на двата си пръста. Разговаряхме в заведението на терасата на хотел „Рок“ в Гибралтар. Слънцето се прокрадваше през бръшляна, палмите и папратите на градината, кацнала на хълма на Голямата скала. Долу, от другата страна на бялата балюстрада, се виждаше заливът на Алхесирас, светлеещ и неясен в синята мъгла на вечерта: бели фериботи в края на оставените от тях прави дири във водата, брегът на Африка, загатнат отвъд Протока, кораби, пуснали котва с насочени на изток носове.

— Доколкото разбирам, в началото сте й помогнали в тази насока — казах аз. — Имам предвид да й осигурите нещастия.

Адвокатът премигна два пъти, завъртя чашата върху масата и отново ме погледна.

— Не говорете за неща, които не знаете — думите звучаха едновременно като упрек и съвет. — Аз си вършех работата. От това живея. По онова време тя беше никоя. Невъзможно бе да си представиш…

Направи неохотно няколко гримаси, сякаш премисляше нещо на ум, напомняше на човек, комуто са разказали тъп виц, от тези, за които ти трябва време, за да се разсмееш.

— Беше невъзможно… — повтори той.

— Вероятно сте сгрешили.

— Мнозина от нас грешат — утешаваше се той с употребата на множествено число. — Макар че в тази поредица от грешки моята беше най-незначителна.

Прекара ръка по оскъдната си къдрава коса. Носеше я прекалено дълга и това му придаваше зъл вид. После пак взе широката чаша от масата: пиеше ликьор, чийто шоколадов цвят не беше никак апетитен.

— В този живот всичко се плаща — каза той след кратък размисъл. — Работата е там, че едни плащат преди, други по време на, трети — след това… В случая с Мексиканката, тя си беше платила преди… Нямаше нищо за губене, можеше само да спечели. Точно това и направи.

— Разправят, че сте я изоставили в затвора. Без пукната пара.

Изглеждаше наистина засегнат. Въпреки че при някои типове хора — а аз си бях направил труда да проверя що за човек е той, — това не означаваше нищо.

— Не зная какво са ви наговорили, но не е точно така. Позволено ми е да съм практичен колкото и всеки друг, нали?… Нормално е в моята професия. Но не става дума за това. Не съм я изоставил.

Като изясни това, изложи поредица от горе-долу смислени оправдания. Тереса Мендоса и Сантяго Фистера наистина му били поверили определена сума. Нищо особено: спестявания, които се опитвал дискретно да изпере. Проблемът бил, че инвестирал почти всичко в картини: пейзажи, морски теми и такива работи. Няколко доста скъпички портрета. Да. Случайно го направил точно след смъртта на галисиеца. Художниците не били известни. В действителност никой не ги познавал, затова инвестирал в тях. Покачване на стойността, знаете как е. Но дойде кризата. Наложи се да продам на безценица и последното платно. Имаха дребно участие и в един бар на Мейн стрийт, и още няколко нещица. От всичко получено си удържал хонорара — имало забавяне на изплащането му, неуредени сметки, — останалите пари ги определил за защитата на Тереса. Последното предполагало много разходи. Платиш тук, дадеш там, на всяка крачка — пари. В крайна сметка тя изкарала в затвора само година и половина.

— Говори се — вметнах аз, — че е било благодарение на Патрисия О’Фарел, нейните адвокати й уредили документите.

Видях как понечва да сложи ръка на сърцето си, все едно го бях обидил. Остави жеста недовършен.

— Говори се какво ли не. Истината е, че имаше един момент, в който, да кажем, че… — гледаше ме, сякаш съм от Свидетелите на Йехова. — Имах други ангажименти. Историята с Мексиканката се намираше в мъртвата си точка.

— Искате да кажете, че парите са се били свършили?

— Малкото, с които разполагах — да. Свършиха.

— И тогава спряхте да се занимавате с нейния случай.

— Вижте — показваше ми дланите си, като ги вдигаше леко нагоре. Жестът като че ли му носеше леко облекчение. — Аз живея от това. Не можех да губя времето си. И служебните адвокати вършат някаква работа. Освен това, повтарям ви, невъзможно бе да се предположи…

— Разбирам. Тя не ви ли потърси сметка по-късно?

Затвори се в съсредоточено съзерцание на стъклената чаша на масата. Този въпрос като че ли не събуждаше приятни спомени. Накрая сви рамене вместо отговор и пак ме погледна.

— По-късно обаче — настоях аз, — отново сте работили за нея.

Пъхна ръце в джобовете на сакото си и пак ги извади. Глътка от чашата и пак упражнението с ръцете. Може и да съм го правил, призна накрая. За кратко и много отдавна. Отказа да говори повече. Чист съм.

На мен ми беше известно друго, но не му го казах. Бяха ми разказали, че щом излязла от затвора, Мексиканката го хванала здраво за топките. Изстискала го и го захвърлила, когато вече не й бил нужен. Така беше според думите на полицейския началник Пепе Кабрера от Торемолинос. Мендоса му го изкарала през носа на този кучи син. Всичко. Тази фраза много пасваше на Еди Алварес. Прекрасно си представяш как му изкарват през носа всичко, което се наложи. Кажи му, че го търсиш от мое име, посъветва ме Кабрера, докато обядвахме в морския спортен клуб на Беналмадена. Това лайно ми е много задължено и не може да ти откаже. За онзи контейнер в Лондон и англичанина от обира на Хийтроу, например. Само това му кажи и ще запреде тънко пред теб. Какво ще измъкнеш от него, вече си е твоя работа.

— Тогава не е била злопаметна — рекох аз.

Погледна ме с професионална предпазливост. „Защо казвате това“, попита ме той.

— Пунта Кастор.

Предположих, че пресмяташе до каква степен бях запознат със случая. Не исках да го мамя.

— Прословутият капан — казах.

Думата му подейства като очистително и той се отприщи.

— Не се занасяйте с мен — размърда се неспокойно на плетения стол, който заскърца под него. — Какво знаете вие за капаните?… Тази дума е твърде крайна.

— Затова съм тук. Да ми разкажете.

— Вече е все едно — отвърна той и взе чашата. — Тереса знаеше, че аз нямам нищо общо с това, което крояха Канябота и онзи сержант от градската полиция при Пунта Кастор. После тя посвети достатъчно време и усилия, за да провери всичко. Когато дойде моят ред… Е, добре. Доказах, че съм минавал оттам случайно. Потвърждение за това е фактът, че съм жив.

Замисли се, като потракваше леда в чашата. Отпи.

— Въпреки парите от картините, въпреки Пунта Кастор и всичко останало — натърти той, като изглеждаше изненадан, — аз съм жив.

Отпи пак. Две глътки. Очевидно от тези спомени му пресъхваше гърлото. В действителност, каза той, никой никога не е тръгвал специално срещу Сантяго Фистера. Никой. Канябота и ония, за които той работеше, търсеха само примамка: да отвлече вниманието, докато истинската пратка се разтоварваше на друго място. Въпрос на лош късмет. Не беше от тези, които ще се разприказват, ако го хванат. Освен това не беше тукашен, беше независим и нямаше нито приятели, нито бе особено симпатичен някому в околността… И най-вече онзи полицай от градската полиция си го беше нарочил. Така че избраха него.

— И нея.

Столът отново заскърца под Еди Алварес. Гледаше към стълбите на откритото заведение, като че ли Тереса Мендоса щеше да се появи всеки момент. Не проговаряше. Отново отпи от питието. После намести очилата си и рече: „За съжаление“. Пак потъна в мълчание. Следваща глътка. За съжаление никой не можеше да си представи, че Мексиканката ще стигне дотам, докъдето стигна.

— Но повтарям, че аз нямах нищо общо с това. Потвърждението е… Мамка му. Вече го казах.

— Че сте жив.

— Да — гледаше ме предизвикателно. — Това доказва искреността ми.

— А какво стана по-късно с тях?… С Канябота и сержант Веласко?

Предизвикателното изражение издържа три секунди. После отново се сви в себе си. Знаеш го толкова добре, колкото и аз, казваха недоверчивите му очи. Всеки, който е чел вестници, го знае. Но ако смяташ, че аз ще съм този, който ще ти го разкаже, много се лъжеш.

— Нищо не зная за това.

Направи гримаса, сякаш затваря с цип устата си, и придоби злостен и доволен вид: видът на човек, който продължава да диша, докато други негови познати вече нямат тази възможност. Поръчах кафе за мен и още един шоколадов ликьор за него. От града и от пристанището долитаха далечни шумове. Една кола набираше скорост по шосето под терасата, форсирайки двигателя, в посока към високата част на Голямата скала. Стори ми се, че видях руса жена зад волана и до нея мъж с моряшко сако.

— Така или иначе — продължи Еди Алварес след кратък размисъл, — всичко това се случи после, когато нещата се промениха и тя имаше възможност да потърси сметка… Вижте, сигурен съм, че при излизането й от Ел Пуерто де Санта Мария единствената мисъл в главата й е била как да изчезне. Смятам, че никога не е била амбициозна, нито мечтателка… Обзалагам се, че дори не беше отмъстителна. Стигаше й, че е жива и нищо повече. Но понякога става така, че съдбата, след като ти е изиграла няколко лоши номера, накрая ти сервира нещо хубаво наготово.

Група гибралтарци седнаха на съседната маса. Еди Алварес ги познаваше и отиде да ги поздрави. Това ми даде възможност да го разгледам отстрани: угодническия начин, по който се усмихваше, подаваше ръка и слушаше, сякаш очакваше да му се подскаже какво да каже или как точно да се държи. Оцеляващ вид, помислих си. Видът мръсници, който оцелява, така ми го беше описал един друг Еди с фамилия Кампельо, също от Гибралтар, стар мой приятел и главен редактор на местния седмичник „Бокс“. Тоя бъзливец не беше в състояние дори да извърши предателство, каза Кампельо, когато го попитах за връзката между адвоката и Тереса Мендоса. В случилото се при Пунта Кастор бяха замесени Канябота и полицаят. Алварес се задоволи да вземе парите на галисиеца. Но тази жена въобще не я интересуваха парите. Доказателството за това е, че после купи този гаден тип и го накара да работи за нея.

— И забележете — Еди Алварес вече се връщаше на нашата маса, — бих казал, че Мексиканката продължава да не е отмъстителна. Нейното е по-скоро… Не зная. Практическо разрешение на проблема, разбирате ли?… В нейния свят работите не остават да висят недовършени.

Тогава ми разказа нещо любопитно. Когато я затвориха в Ел Пуерто, започна той, отидох в къщата в Палмонес, където живееха с галисиеца, за да разчистя всичко и да я затворя. И знаете ли какво? И този път беше излязла в морето, както толкова много пъти преди, без да знае, че ще й е за последно. Въпреки това, всичко беше сложено в кашони, всяко нещо — на мястото си. Дори шкафовете бяха подредени като в аптека.

— Не беше студената пресметливост, амбицията или желанието за отмъщение — Еди Алварес кимаше с глава, докато ме гледаше така, сякаш кашоните и шкафовете обясняваха всичко, — аз смятам, че характерното за Тереса Мендоса винаги е било чувството й за симетрия.

Свърши с метенето на дървения подиум, сипа си половин чашка текила и доля догоре портокалов сок. Отиде да изпуши една цигара в дъното, боса, с крака, потънали в приятно хладния пясък. Слънцето беше още ниско, полегатите му лъчи изпълваха плажа със сенки на всяка крачка и той заприличваше на лунен пейзаж. Между капанчето и плажа всичко беше почистено, подредено и очакваше курортистите, които щяха да заприиждат в късните часове на сутринта. Имаше по два шезлонга до всеки чадър, грижливо строени от Тереса с дюшеците на бели и сини райета, добре изтупани и сложени на местата им. Нямаше никакъв вятър, морето беше спокойно, тиха бе и водата по крайбрежието. Слънцето от изток хвърляше оранжеви металически отблясъци между огретите силуети на малкото разхождащи се хора: пенсионери на утринна разходка, млада двойка с кучето си, самотен мъж, загледан в морето, с въдица, подпряна в пясъка. В края на плажа и слънчевото сияние, зад боровете, палмите и магнолиите се намираше Марбеля с покривите на вилите и кулите от цимент и стъкло, хвърлящи дълги сенки на изток в златистата утринна мараня над морето.

Наслаждаваше се на цигарата, както обикновено развита и после навита отново, с хашиш вътре. На Тони, управителя на заведението, не му се нравеше, че тя пуши и друго, освен тютюн, когато той е наоколо. Но в тези ранни часове Тони още не беше пристигнал, имаше време, докато дойдат и почиващите, и превземат плажа — бяха първите дни на сезона, — така че можеше да пуши спокойно. А текилата към портокаловия сок или обратното, портокаловият сок към текилата, й идваше прекрасно. Беше започнала работа в осем часа — чисто кафе без захар, хляб със зехтин, една поничка за закуска, — подреждане на шезлонги, метене на пода, поставяне на столовете и масите. Предстоеше й работен ден, който по нищо не се отличаваше от предишния и следващия: мръсни чаши от гранисадо[1], от орчата[2], от кафе с лед, от коктейли „Куба либре“, от минерална вода — зад тезгяха, на бар плота и по масите, с надута глава и мокра от пот блуза, под палмовия покрив, по който жареха слънчевите лъчи. Влажният задух й напомняше за Алтата през лятото, но тук имаше повече хора и по-силен мирис на плажно масло. На всичкото отгоре беше и любезна с безочливите клиенти: поръчах го без лед, хей, ти, поръчах с лимон и лед, не ми казвай, че нямате фанта, дали сте ми сода, а аз исках минерална вода. Мамка му. Тези испанци, живеещи в Латинска Америка, и гринговци с техните панталонки на цветя, мазни, зачервени кожи и тъмни очила, с техните крещящи деца, с плът, преливаща от банските костюми, с плажни ризки и шалове, се оказваха по-лоши, по-големи егоисти и по-пренебрежителни от посетителите в бардаците на Дрис Ларби. Тереса прекарваше сред тях дванадесет часа на ден, сновеше през цялото време, не й оставаха десет свободни минути, за да подвие крак. Старото счупване на ръката я болеше от тежестта на подноса с напитките. Вечно с коса, прибрана на две плитки, с кърпа, вързана на челото, за да не капе потта в очите й. И постоянно усещаше подозрителния поглед на Тони, забит в тила й.

Не беше съвсем зле все пак. Тези мигове сутринта, когато свършваше с подреждането на заведението и шезлонгите и сядаше на спокойствие срещу плажа и морето, в спокойно очакване. Или когато вечер се разхождаше по брега, на път за скромния си пансион в старата част на Марбеля. Същото правеше и преди — сякаш бяха минали векове, — в Мелиля, след като затваряха бар „Ямила“. След излизането от Ел Пуерто де Санта Мария най-трудно й бе да свикне с трескавия живот вън, с шумовете, с движението на колите, тълпите народ по плажовете, оглушителната музика в баровете и дискотеките, претъпканата с хора крайбрежна ивица от Торемолинос до Сотогранде. След година и половина на режим и писани правила, Тереса робуваше на навици, които в трите месеца на свобода все още я караха да се чувства по-неудобно тук, отколкото зад решетките. В затвора разказваха случаи, когато хора, осъдени на дълги години, при излизането си, се опитвали да се върнат към единствения вече възможен за тях дом. Тереса никога не повярва в това, докато един ден, пушейки седнала на същото място както сега, не почувства носталгия към реда, режима и тишината зад решетките. Затворът е дом единствено за нещастниците, беше казала веднъж Пати. За тези, които нямат мечти. Абат Фариа — Тереса беше прочела „Граф Монте Кристо“ и още много други книги и продължаваше да си купува романи, които се трупаха в стаята й в пансиона, — не е от тези, които приемат затвора за свой дом. Точно обратното: старият затворник бленуваше да излезе и да си върне откраднатия му живот. Като Едмон Дантес, но вече прекалено късно. Тереса разсъждава дълго и стигна до заключението, че за двамата съкровището беше само претекст, за да продължат да живеят, да мечтаят за бягството, да се чувстват свободни, въпреки ключалките и стените на замъка Иф. За Полковник О’Фарел историята за загубената пратка кока беше също, по неин си начин, средство да продължи да живее. Навярно затова Тереса не повярва напълно в нея. Колкото до затвора като дом за нещастниците, това вероятно беше истина. Затова, когато я спохождаше затворническата носталгия, тя винаги бе примесена с угризения. Подобно на тези грехове, които, според свещениците, се появяваха, когато прехвърляш някои неща много пъти в главата си. При все това, в Ел Пуерто всичко изглеждаше лесно, думите „свобода“ и „утре“ бяха нещо, лишено от конкретност, то ги очакваше в края на календара. В замяна на това сега живееше в свършека му, между страниците със стари дати, които преди месеци са означавали само число на стената и които внезапно се бяха превърнали в дни от двадесет и четири часа, в сивкави зазорявания, сварващи я все така будна.

И сега какво, беше се запитала тя, щом видя улицата пред себе си и стените на затвора зад гърба си. Отговорът й го даде Пати О’Фарел. Препоръча я на приятели, които държаха заведения по крайбрежието на Марбеля. Няма да те разпитват, нито ще те експлоатират прекалено, каза й тя. Няма и да те чукат, ако ти не искаш. Тази работа правеше условното освобождаване на Тереса възможно — оставаше повече от година до изплащането на дълга й към Правосъдието, — с единственото ограничение да знаят местонахождението й и да се явява един път седмично в местното полицейско управление. Даваше й още необходимите средства, за да си плаща стаята в пансиона на улица „Сан Ласаро“, храната, някоя и друга дреха, цигарите и малко марокански хашиш — да си подари кокаин беше далеч от възможностите й, — с който подсилваше цигарите „Бисонте“, пушени в моменти на спокойствие, понякога с чаша в ръка, в самотата на стаята си или на плажа, както сега.

Една чайка със зорък поглед прелетя почти до брега, докосна водата и се отдалечи навътре в морето, без да открие плячка. Пада ти се, каза си Тереса, докато дърпаше от цигарата и я гледаше как се отдалечава. Шибана крилата лисица. Преди време чайките й харесваха, намираше ги романтични, докато не започна да ги опознава при плаванията си с „Фантом“-а по Протока и най-вече от един ден, в началото, когато аварираха насред морето и проверяваха двигателя. Сантяго работи много дълго, а тя се излегна да почине и гледаше как чайките кръжат наблизо. Той я посъветва да си покрие лицето, защото могат да те клъвнат, ако заспиш, каза той. Споменът дойде с много ясни образи: спокойната вода, чайките, плуващи около лодката или кръжащи отгоре, Сантяго на кърмата, черния капак на мотора долу и той омазан с масло до лакти, гол от кръста нагоре с татуировката на Христос (заради фамилното му име) на едната ръка и на другото рамо онези инициали, които тя така и никога не разбра на кого бяха.

Вдиша пак от цигарата, остави хашишът да се разнесе по вените, към сърцето и мозъка. Опитваше се да не мисли за Сантяго. По същия начин се опитваше да не допуска главоболието — в последно време главата често я болеше, — да се усили. Когато усетеше първите симптоми, вземаше няколко аспирина, преди да е станало късно и болката да се е загнездила за много часове, да се превърне в мъглявина от неразположение и нереалност, които накрая я оставяха напълно изтощена. По принцип избягваше да мисли много-много, нито за Сантяго, нито за някой друг или нещо друго. Беше открила прекалено много съмнения и ужаси, дебнещи зад всяка мисъл, която отиваше отвъд най-належащото и практичното. Понякога, най-вече когато лежеше, без да може да заспи, спомените идваха неизбежно. Но ако успееше да избегне разсъжденията, този поглед назад не пораждаше у нея нито удовлетворение, нито болка, единствено усещане за движение наникъде, бавно, подобно на кораб, който дрейфува и оставя зад себе си хора, предмети, моменти.

Затова сега пушеше хашиш. Не заради някогашното удоволствие (то си оставаше, разбира се), а защото димът в белите й дробове — когато бъркаше в джоба, за да плати евтината дрога, понякога си мислеше, може би тази е пътувала с мен в пакетите от по двадесет кила от арабския бряг, — подсилваше отдалечаването й от спомените. Това също не носеше утеха, нито безразличие, а леко вцепенение. Не винаги беше сигурна, че тя е тази, която се вижда или за която си спомня. Сякаш имаше няколко Тереси, сгушени в паметта й и никоя нямаше пряка връзка с настоящата. Може би това е животът, казваше си смутено тя. Отминаването на годините и старостта, когато тя дойде, не са нищо друго, освен погледи назад и откриване на много непознати хора, които някога си бил и в които не се разпознаваш. Тази мисъл караше понякога Тереса да изважда скъсаната на две снимка: тя с младежкото си лице, с джинси и яке и ръката на Гуеро Давила върху раменете й, една ампутирана ръка и нищо повече. Междувременно чертите на мъжа, когото вече го нямаше на разполовената снимка, се смесваха с тези на Сантяго Фистера, сякаш двамата се сливаха в един човек. Ставаше точно обратното на това, което се случваше с момичето с големи черни очи, разпиляно в толкова различни жени, че беше невъзможно да се събере отново в една. Така размишляваше от време на време Тереса, докато накрая си даваше сметка, че точно това беше, или би могла да бъде, клопката. Тогава викаше на помощ забравата, дима, който бавно преминаваше през кръвта й, текилата, която я успокояваше с вкуса на нещо близко, и тежкото замайване, придружаващо всяко прекаляване. И жените, които приличаха на нея и на другата, лишената от възраст, която гледаше всички отстрани, оставаха назад, носеха се като мъртви листа по водата.

Поради същата причина четеше много. В затвора бе научила, че четенето, най-вече на романи, й дава възможност да си служи с главата си по различен начин. Сякаш размиването на границите между реалност и измислица й позволяваше да гледа на собствения си живот като човек, наблюдаващ нещо, което се случва на другите. Освен това се научаваха различни неща. Четенето помагаше да мисли различно, или дори по-добре, защото по страниците на книгите другите го правеха вместо нея. По-силно беше от киното и телевизионните сериали. Последните бяха конкретни тълкувания, с лица и гласове на актриси и актьори, докато в романите можеше да приложи своята гледна точка към всяка ситуация или герой. Дори към гласа, водещ повествованието: един път познат или анонимен разказвач, друг път тя самата. Защото, прочитайки всяка страница — откри това с изненада и задоволство, — тя всъщност я пишеше отново. След излизането си от Ел Пуерто, Тереса продължи да чете. Избираше книгите според интуицията си, заглавията, първите редове, илюстрациите на кориците. И сега, освен старият „Граф Монте Кристо“ в кожената подвързия, имаше собствени книги. Купуваше ги една по една, евтини издания от уличните сергии и от антикварни книжарници, джобни формати, които избираше, след дълго разглеждане на въртящите се щендери в някои магазини. Прочете книги, писани отдавна от мъже и от жени, чиито портрети понякога се появяваха на корицата или на гърба на томчетата, а също и съвременни романи за любов, за приключения, за пътешествия. Любимите й бяха „Габриела, карамфил и канела“, написана от един бразилец на име Жоржи Амаду, „Ана Каренина“, в която се разказваше за живота на една руска аристократка, написана от друг руснак, и „История на два града“. На края на последната книга плака, когато смелият англичанин — името му беше Сидни Картън, — утешаваше уплашеното младо момиче, като го държеше за ръка по пътя към гилотината. Прочете и онази книга за един лекар, женен за милионерка, която в началото Пати й препоръча да остави за по-нататък, както и друга, доста странна, трудна за разбиране, която я заплени, защото от първия ред разпозна страната, езика и душата на героите, населяващи страниците й. Книгата се казваше „Педро Парамо“[3] и въпреки че Тереса така и не успя да вникне в загадката, тя се връщаше много пъти на нея, за да препрочита една, втора, трета страница, отваряни наслуки. Начинът, по който бяха подредени думите, я омайваше, имаше чувството, че надниква в непознато място, неясно, магическо, свързано с нещо, която тя самата притежаваше — сигурна беше в това, — в някое тъмно кътче на кръвта и паметта си. „Дойдох в Комала, защото ми казаха, че там е живял баща ми, някой си Педро Парамо…“[4]. И така, след многобройните изчетени неща в Ел Пуерто де Санта Мария, Тереса продължаваше да трупа книги, една след друга, посвещаваше им свободния си ден всяка седмица и нощите, в които сънят не идваше. Дори понякога, когато познатият страх от сивата светлина на зазоряването ставаше непоносим, тя успяваше да го задържи на разстояние, като отваряше книгата, лежаща на нощното шкафче. Така Тереса се увери, че мъртвият предмет от мастило и хартия оживяваше, когато някой прелистваше страниците му, минаваше по редовете му и оставяше там отпечатъка на съществуването си, на влеченията, вкусовете, добродетелите и пороците си. И сега беше напълно убедена в нещо, доловено още в началото, когато обсъждаше с Пати О’Фарел перипетиите на злощастния, а впоследствие щастлив Едмон Дантес: че няма две еднакви книги, защото никога не е имало двама еднакви читатели. Всяка прочетена книга е като всяко човешко същество, единствена, неповторима история и един свят сам за себе си.

* * *

Пристигна Тони. Още младеж, с брада, с халка на ухото, загоряла кожа от многото лета, прекарани в Марбеля. Носеше тениска с щампа на бика на Осборн[5]. Професионалист на курортното дело. Роден да живее от туристите без никакви притеснения. Без прояви на чувства. Откакто работеше там, Тереса не го беше виждала никога ядосан или в добро настроение, въодушевен от едно или отчаян от друго. Управляваше заведението с безстрастна ефикасност, печелеше добри пари, беше вежлив с клиентите и непреклонен с досадниците и скандалджиите. Под тезгяха държеше бейзболна бухалка за спешни случаи. Сервираше гратис сутрин коняк и джин тоник в извънработно време на общинските полицаи, патрулиращи по плажа. Когато Тереса отиде при него, малко след излизането й от Ел Пуерто, Тони я огледа отвсякъде. После каза, че приятели на една приятелка го били помолили да й даде работа и затова й я давал. Никакви наркотици тук, никакъв алкохол пред клиентите, никакви свалки с тях, никакво бъркане в касата или ще те изритам на улицата. Ако става дума за касата, ще ти разбия и муцуната. Работният ден е дванадесет часа плюс времето, необходимо за разтребване, когато затваряме. Започва в осем часа сутринта. Приемаш или си тръгваш. Тереса прие. Необходима й бе законна работа, за да остане в сила условното й освобождаване, за да се храни, за да има покрив над главата си. Тони и капанчето му не бяха по-добри или по-лоши от всяко друго нещо.

Изпуши цигарата с хашиша, докато огънчето опари ноктите й, и допи остатъка от текилата с портокалов сок на една глътка. Първите курортисти започваха да пристигат с хавлиените си кърпи и плажните масла. Рибарят с въдицата си стоеше на брега, а слънцето се качваше все по-високо в небето, затопляйки пясъка. Мъж с приятна външност правеше упражнения встрани от шезлонгите, блестеше от пот като кон след дълго препускане. Миризмата на кожата му почти можеше да се усети. Тереса го наблюдава известно време. Гладък корем, мускулите на гърба се стягаха при всяка лицева опора и всяко извиване на торса. От време на време се спираше да си поеме дъх, с ръце на хълбоците и наведена надолу глава, загледан в земята, като че ли замислен. И тя го гледаше, и нейните мисли се въртяха в главата й. Гладки кореми, мускулести гърбове. Мъже със загоряла кожа, миришеща на пот, със скрита в панталона възбуда. Дявол да го вземе. Толкова лесно беше да ги има и все пак колко трудно се оказваше, въпреки всичко, въпреки цялата им предвидимост. И колко лесно беше да бъде жена, когато мислеше с катеричката си. Или когато мислеше толкова, че накрая стигаше отново до това, да мислиш пак със същото, оглупяла от стремеж да се прави на много умна. Откакто беше на свобода, Тереса бе имала едно-единствено сексуално преживяване: млад сервитьор от заведението в другия край на плажа. Една събота вечер, в която вместо да се прибере в пансиона, се помота, пийна малко и попуши седнала на пясъка, загледана в риболовните кораби в далечината, като се опитваше да пропъжда спомените. Сервитьорът се появи точно в този момент, симпатичен и толкова остроумен, че дори я разсмя. Няколко часа по-късно се озоваха в неговата кола, в един запуснат имот близо до арена за борба с бикове. Беше импровизирана сцена, на която Тереса присъства повече от любопитство, отколкото от истинско желание, погълната от самата себе си, от собствените си реакции и вълнения. Първият мъж от година и половина, за такова нещо много от приятелките й в затвора биха дали месеци от свободата си. Но избра лошо моментът и компанията, неподходяща за състоянието на духа й. По-късно реши, че са били виновни тези светлини в тъмното море. Сервитьорът, момче много подобно на този, който сега правеше упражнения — затова я споходи и споменът, — се оказа егоист и груб. Нито колата, нито презервативът, който тя го накара да сложи, след като дълго търсиха дежурна аптека, за да го купят, не подобриха нещата. Беше разочароващо, толкова неудобно, че дори й беше трудно да си смъкне ципа на панталона в тясното пространство. Като свършиха, на него очевидно му се искаше да си върви да спи. А Тереса беше неудовлетворена и ядосана на себе си и още повече на смълчаната жена, която я гледаше иззад отражението на огънчето на цигарата в стъклото: светла точица като тези на риболовните кораби, населяващи морето и спомените й. Така че обу джинсите си, слезе от колата, размениха си по едно „пак ще се видим“ и се разделиха, без да са си казали имената. Да върви на майната си, ако на някой му пукаше за това. Същата нощ, като се прибра в пансиона, Тереса дълго стоя под топлия душ. После се напи гола в леглото, легнала по корем, докато изповръща и червата си. Накрая заспа с ръка между бедрата си, заровила пръсти във влажната цепнатина. Чуваше шумове на хеликоптери и двигатели на моторници, както и гласа на Луис Мигел, който пееше от касетофона на масата. „Ако ни оставят /ако ни оставят/ ще се обичаме цял живот“.

Събуди се през нощта, стресната в тъмнината. Току-що, в съня си, беше разбрала най-сетне, какво се случваше в мексиканския роман на Хуан Рулфо, в който така и не успяваше да вникне докрай, колкото и пъти да го подхващаше. „Дойдох в Комала, защото ми казаха, че там е живял баща ми, някой си Педро Парамо…“ Да му се не види. Героите на тази история, всички до един, бяха мъртви, а не го знаеха.

— Търсят те по телефона — каза Тони.

Тереса остави мръсните чаши в мивката, сложи подноса на тезгяха и отиде в дъното на бара. Преваляше тежък ден, горещина, ожаднели мъжаги, жени с тъмни очила и разголени гърди на слънцето — някои нямаха и капка срам, — поръчваха непрекъснато бири и безалкохолни напитки. И на нея й горяха главата и краката от сноване между шезлонгите, сякаш сред огнени изригвания, от обслужване на маса след маса и от изобилно потене. Върху врелия пясък се чувстваше като в микровълнова печка. Изтри ръце в престилката си и взе телефонната слушалка. Моментният отдих и сянката не я отмориха особено. Никой не й се бе обаждал по телефона от излизането й от Ел Пуерто — нито в заведението, нито другаде. Не виждаше причини някой да го стори сега. Тони трябва да си беше помислил същото, защото я гледаше накриво, докато триеше чаши и ги подреждаше на бара. Това, заключи Тереса, нямаше да са добри новини.

— Ало — каза тя недоверчиво.

Позна гласа от първата дума, нямаше нужда другата да й казва коя е. Беше го слушала година и половина, ден и нощ. Затова се усмихна, после се засмя на глас с искрена радост. Виж ти, Полковника. Колко хубаво е да те чуя пак, приятелко. Как върви животът при теб. Смееше се, истински щастлива, че отново открива на другия край на линията спокойния, самоуверен тон на човек, който знае да приема нещата такива, каквито винаги са били. На човек, който познава себе си и останалите, защото умее да ги наблюдава и защото го е научил от книгите, училището, от живота и дори разбира повече от мълчанието, отколкото от казаното. В същото време в едно кътче от мозъка Тереса си мислеше, дявол да го вземе, не се занасяй, дано един ден и аз да мога да говоря така добре още от началото на разговора, да набера телефонен номер след цялото това време и да кажа с цялата тази непринуденост, как я караш, Мексиканке, малка мръснице, надявам се, че си се сещала за мен, докато палуваш из Марбеля сега, когато никой не те надзирава. Ще се видим ли или не ти е до мен. Тогава Тереса я попита дали наистина е навън. А Пати О’Фарел й отвърна с гръмогласен смях, разбира се, че съм навън, глупачке, навън съм от три дни, организирам купон след купон в моя чест, за да си наваксам загубеното време, купон отгоре, купон отдолу и навсякъде, можеш да си представиш, нито спя, нито ме оставят да го сторя, наистина, и въобще не се оплаквам. И между едно и друго забавление, всеки път, щом си поема дъх и дойда на себе си, започвам да те търся по телефона, накрая те намирам, крайно време беше. Искам да ти кажа, че тия гадни свини надзирателките не можаха да надвият абат Фариа, че замъка Иф могат да си го заврат където пожелаят, и че е настъпил часът Едмон Дантес и абат Фариа да проведат дълъг, цивилизован разговор, някъде, където да не виждаме слънцето през решетки, като кечъри от оная игра на гринговците — бейзбол, дето я играете в шибаното Мексико. Мисля да вземеш един автобус или такси, ако имаш пари, или каквото там искаш, и да дойдеш в Херес. Точно утре организират малка фиеста в моя чест и — не искам да си кривя душата, — но признавам, че без теб купоните ми се струват странни. Виждаш ли, гълъбче, привички от пандиза. Въпрос на навик.

Беше истинска фиеста. Празненство в имение в Херес, от тия, в които минава цяла вечност, докато стигнеш от вратата до самата къща. А тя е в дъното на дълга алея, посипана с дребен чакъл, с коли, паркирани до входа, със стени в бяло и охра, с прозорци с решетки, които напомняха на Тереса — ето ги шибаните родствени връзки, — на старите мексикански хасиенди. Къщата беше от тези, които ги снимат по списанията: мебели в стил рустик, патинирани от времето, потъмнели картини по стените, под, покрит с червеникави плочи и греди по таваните. Имаше и стотици гости, които пиеха и бъбреха в двата големи салона и на покритата веранда отзад. В единия край на верандата имаше бар с навес, огромна скара и пещ с дървени въглища, и басейн. Слънцето клонеше към заник, светлината с цвят на охра, изпъстрена с милиони прашинки, придаваше почти материална осезаемост на горещия въздух. Меките извивки на хоризонта се нарушаваха тук-там от зелените петна на лозята.

— Харесва ми твоята къща — каза Тереса.

— Де да беше моя.

— Но принадлежи на семейството ти.

— От семейството ми до мен има голяма разлика.

Бяха седнали под лозницата на верандата, в дървени кресла с ленени възглавници, с чаша в ръка, и наблюдаваха кръжащите наоколо хора. Тереса реши, че всичко е в тон с мястото и колите на входа. В началото се притесняваше от джинсите, обувките с токчета и обикновената си блуза, най-вече, когато при пристигането й, някои я погледнаха с недоумение. Но Пати О’Фарел, облечена в бледолилава памучна рокля и красиви кожени сандали, с късо подстригана руса коса, както винаги, я успокои. Тук всеки се облича, както му дойде, рече тя. И така си много добре. Освен това прибраната и изпъната назад коса, с път по средата, те прави красива. Много е стилно. Никога не си се сресвала така в затвора.

— В затвора не ми беше до фиести.

— Но имаше някоя и друга.

Засмяха се при спомена. Имаше текила, увери се тя, всякакъв алкохол. Сервитьорки в униформи сновяха непрекъснато сред хората с подноси с хапки. Всичко беше страхотно. Двама китаристи свиреха фламенко, заобиколени от група гости. На моменти те започваха да пляскат, няколко млади жени подхващаха полу на шега, полусериозно да танцуват севиляна[6] или фламенко, и разговаряха с кавалерите си. Тереса им завиждаше за естествеността, с която се придвижваха от едно място на друго, поздравяваха се, бъбреха, пушеха изискано, както го правеше самата Пати, с едната ръка на скута, а дланта на другата ръка подпряна под лакътя на първата, която беше във вертикално положение, а димящата цигара — между средния и безименния пръст. Навярно не това е най-висшето общество, реши тя, но беше интересно да ги наблюдава. Бяха толкова различни от хората, които бе познавала, когато живееше с Гуеро Давила в Кулиакан, на хиляди километри и години от близкото й минало и от това, което тя беше или щеше някога да бъде. Дори Пати й се струваше нереална спойка между тези разнородни светове. Тереса имаше чувството, че гледа отвън някаква ослепителна витрина. Тя не пропускаше нито една подробност от обувките на жените, грима, прическите, бижутата, аромата на парфюмите, как държаха чашите или палеха цигарите си, как отмятаха назад глави, когато се смееха, докато се подпираха леко на ръката на мъжа, с когото разговаряха. Така се прави, реши тя, и дано да успея да се науча. Така се стои, така се говори, така се смее или се мълчи, както си го беше представяла в романите, а не както го представят в киното или по телевизията. И колко хубаво е да можеш да го гледаш, защото си толкова незначителна, че никой не го е грижа за теб. Да наблюдаваш внимателно, за да си дадеш сметка, че по-голямата част от гостите мъже бяха над четиридесетте, с небрежни акценти в облеклото, отворени ризи без вратовръзки, тъмни сака, хубави обувки и часовници, загорели лица, и то не от работа на полето. Колкото до жените, разграничаваха се определено два вида. Първият — хубави жени с дълги крака, някои с прекалено пищни бижута и накити, вторият — добре облечени, по-сдържани, с по-малко украшения и грим, при които пластичната хирургия и парите — едното като следствие на другото, — изглеждаха естествено. Сестрите на Пати, с които се запозна при пристигането си, спадаха към последните: коригирани носове, кожи, опънати в операционните, руси коси със светли кичури, подчертан акцент на момичета от доброто общество на Андалусия, изящни ръце, които не са измили една чиния в живота си, облечени в скъпи маркови дрехи. По-голямата към петдесетгодишна, по-малката малко над четиридесет. Приличаха си с Пати в челото, овала на лицето, в особения начин да свиват устни, когато говорят и се смеят. Бяха огледали Тереса от главата до петите, вдигнаха вежди и ги извиха подобно на арки, две напълно еднакви мимики на хора, които преценяват и отхвърлят за секунди, после мигновено се връщат към светските си занимания и гостите си. Две гадни свини, отбеляза Пати, щом се обърнаха с гръб към тях, точно когато Тереса си мислеше: сигурно изглеждам пълна смотанячка с тия никакви дрехи, може би трябваше да си сложа друго, сребърните гривни и една пола, вместо джинсите, високите токове и тази стара блузка, която те изгледаха все едно е парцал. Голямата, каза Пати, е омъжена за тъп безделник, онзи плешивец с търбуха, който се смее в групичката ей там, а другата смуче баща ми, както си иска. В интерес на истината и двете го смучат.

— Баща ти тук ли е?

— За Бога, не, разбира се — Пати бърчеше префърцунено нос, с чаша уиски с лед, без сода, която вдигаше, за да отпие. — Старият мръсник се е окопал в един апартамент в Херес… Има алергия от полето — засмя се злостно тя. — Цветен прашец и други такива.

— Защо ме покани?

Без да я погледне, Пати поднесе чашата към устата си.

— Помислих си — каза тя с влажни устни, — че ще ти е приятно да пийнеш една чашка.

— Има барове за тая работа. А и това не е моята среда.

Пати остави чашата на масата и запали цигара. Предишната стоеше недопушена и догаряше в пепелника.

— Нито пък е моята. Или поне не съвсем — тя обходи с многозначителен поглед обкръжението си. — Сестрите ми са пълни идиотки. Да организират парти, това е, което те разбират под завръщане в обществото. Вместо да ме скрият, те ме показват, разбираш ли? По този начин демонстрират, че не ги е срам от заблудената овца… Тази нощ ще си легнат със спокойна съвест и студ между краката, както обикновено.

— Вероятно си несправедлива към тях. Навярно радостта им е искрена.

— Несправедлива?… Аз? — тя прехапа долната си устна в неприятна усмивка. — Можеш ли да повярваш, че още никой не ме е попитал как е било в затвора?… Темата е табу. Само здравей, скъпа. Целувчица. Намирам, че изглеждаш прекрасно. Сякаш съм била на почивка на Карибите.

Тонът й е по-нехаен, отколкото в Ел Пуерто, помисли си Тереса. По-лекомислен и небрежен. Казва същите неща, по същия начин, но има нещо различно: сякаш се чувства длъжна да ми дава обяснения, които в предишния ни живот не бяха нужни. Следеше я от първия момент, когато се отдели от някакви приятели, за да я посрещне и после я оставя на няколко пъти сама, за да снове сред гостите. Необходимо й бе време, за да я познае. За да признае наистина за нейни тези усмивчици, които забелязваше отдалеч, заговорническите погледи, които си разменяше с непознати за Тереса хора, цигарите, които приемаше, накланяйки глава, за да й поднесат огън, като междувременно хвърляше поглед насам. Тереса стоеше на мястото си, без да отива при никого, защото не знаеше какво да каже, а и никой не я заговаряше. Накрая приятелката й се върна при нея и отидоха да седнат на креслата на верандата. Тогава вече постепенно започна да разпознава у нея предишната Пати. Наистина обясняваше прекалено много неща, оправдаваше ги, сякаш не беше сигурна, че Тереса ги разбира или — това й хрумна внезапно, — че ги одобрява. Подобна възможност даваше повод за размисъл. Навярно, реши тя след дълга главоблъсканица, създадената зад решетките представа за човека не е валидна навън и вече на свобода всеки образ трябва отново да се изгражда. Да се утвърди на светлината на улицата. Ако е така, помисли си тя, Полковник О’Фарел тук не е никой или не е това, което наистина иска и има интерес да бъде. Възможно е също да я е страх, че аз ще си дам сметка за това. Колкото до мен, преимуществото ми е, че никога не съм знаела какво съм била там вътре и вероятно затова не се безпокоя какво съм сега навън. Не се налага да обяснявам нищо на никого. Нито пък да доказвам.

— Все още не си ми обяснила какво правя аз тук — рече тя.

Пати сви рамене. Слънцето падаше все по-ниско на хоризонта и възпламеняваше въздуха с червеникавите си лъчи. Късата й рижа коса изглеждаше опърлена от тази светлина.

— Всяко нещо с времето си — притвори клепачи, загледана в далечината. — Наслаждавай се и после ще ми кажеш как ти се е сторило.

Сигурно е съвсем просто, разсъждаваше Тереса. Авторитетът, може би. Полковник без войска, която да командва, генерал в пенсия, за чиято слава никой не знае. Вероятно ме е поканила, защото има нужда от мен, реши тя. Защото я уважавам и познавам последната година и половина от живота й, а тези тук — не. За тях е само една префърцунена и леконравна госпожичка, черна овца, която изтърпяват и приемат, защото е от същата каста. А съществуват общества и фамилии, които никога не отхвърлят публично своите, въпреки че ги мразят и презират. Навярно затова търси компанията ми. Един свидетел. Някой, който знае и вижда, макар да сме вече на свобода. В същността си животът е много прост: дели се на хора, с които се чувстваш длъжен да разговаряш, докато пиеш питието си, и хора, с които можеш мълчаливо да пиеш в продължение на часове, както правеше Гуеро Давила в онази кръчма в Кулиакан. Хора, които знаят или усещат достатъчно, за да бъдат думите излишни, и такива, които са с теб, но всъщност не съвсем. Това е, няма друго. Може би наистина е така, макар да не зная докъде ни води това. До кой нов вариант на думата самота.

— За твое здраве, Полковник.

— И за твое, Мексиканке.

Чукнаха се с чашите. Тереса се огледа наоколо, наслаждавайки се на аромата на текилата. В една от групичките, разговаряща до басейна, видя млад мъж, толкова висок, че изпъкваше сред останалите. Беше строен, с много черна коса, сресана назад и намазана с гел, дълга и къдрава на тила. Беше облечен в тъмен костюм, бяла риза без вратовръзка, черни, лъскави обувки. Издадената брадичка и големият, извит нос му придаваха интересен, изпит орлов профил. Мъж от класа, мина й през ума. Като онези испанци, както си ги представяхме преди, аристократи, идалговци и прочие — в крайна сметка все трябва да е имало нещо, за което се е продала Малинче[7] — и които сигурно никога не са съществували.

— Има симпатични хора — подхвърли тя.

Пати се обърна и проследи посоката на погледа й.

— Виж ти — измърмори тя скептично. — За мен пък всички са куп боклуци.

— Твои приятели са.

— Аз нямам приятели, мила.

Гласът й беше станал малко по-твърд, като в старите времена. Сега приличаше повече на тази, която Тереса си спомняше от Ел Пуерто. Полковник О’Фарел.

— Мамка му — засече я Тереса, полусериозно, полуприсмехулно. — Мислех си, че ти и аз сме такива.

Пати я погледна мълчаливо и отпи нова глътка. Очите й сякаш се смееха скрито, с десетки бръчици около тях. Но допи питието си, сложи чашата на масата и запали поредната цигара, без да пророни дума.

— Във всеки случай — додаде Тереса след малко — музиката е хубава и къщата прекрасна. Струваха си пътят.

Гледаше разсеяно към високия мъж с орлово лице. Пати отново проследи погледа й.

— Така ли?… Е, надявам се, че няма да се задоволиш с толкова малко. Защото е смешно, сравнено с това, което можеш да имаш.

Стотици щурци пееха в тъмнината. Изплуваше красива луна, която осветяваше лозниците, посребряваше всяко листо, бялата пътека се виеше пред нозете им. В далечината блестяха светлините на имението. От известно време в голямата къща всичко беше прибрано и тихо. Последните гости бяха казали лека нощ, сестрите и зетят на Пати пътуваха обратно към Херес. Проведе се обичайната размяна на любезности на верандата, където всички се чувстваха неудобно и искаха това да приключи, без никой да спомене — Полковникът имаше пълно право, — дори мимоходом трите години в Ел Пуерто де Санта Мария. После Пати покани Тереса да остане да преспи и тя се питаше какво, по дяволите, криеше тази вечер в главата си старата й съкилийничка.

И двете бяха пили много, но не достатъчно. Отдалечиха се от верандата и терасата, поеха по криволичещата пътека към полята на имението. Преди да излязат, докато няколко прислужнички почистваха безшумно след празненството, Пати изчезна за момент, за да се върне (каква изненада!) с един грам от белия прашец, който, превърнал се бързо в линии върху стъклото на масата, добре избистри мозъците им. Беше божествен. Тереса го оцени по достойнство, смрък, смрък, още повече, че беше първото й смъркане на кокаин, откакто я бяха пуснали от Ел Пуерто. Да му се не види, сестричке, въздишаше тя. Това го измисли прекрасно. После, със свежи глави и съвсем ободрени, сякаш денят сега започваше, те тръгнаха, без да бързат, към тъмните полета на имението. Не отиваха никъде конкретно. Искам да си с напълно ясно съзнание за това, което ще ти кажа, отбеляза една Пати, която отново беше такава, каквато я помнеше. Със съвсем ясно съзнание съм, отвърна Тереса. Приготви се да слуша. Беше обърнала още една чашка текила, която носеше доскоро в ръка, но я изпусна някъде по пътя. Това, мислеше си тя, без да знае точно защо, много прилича на усещането отново да ти е хубаво. Да се чувстваш добре в собствената си кожа. Без да разсъждаваш, без да си спомняш. Само необятната нощ, почти вечна, и близкият глас, произнасящ думи с поверителен тон, сякаш някой можеше да ги подслушва, скрит в странната светлина, посребряваща безкрайните лозя. Чуваше песента на щурците, стъпките на приятелката си и шляпането на собствените си боси крака — беше оставила обувките с токчетата на верандата, по пръстта на пътеката.

— Това е историята — завърши Пати.

Нямам никакво намерение да мисля сега за историята ти, рече си Тереса. Не възнамерявам да го правя, нито да обмислям, нито да анализирам каквото и да било тази нощ, докато продължава тази тъмнина, докато ги има тези звезди там горе и докато ефектът на текилата и „доня Бланка“ ме карат да се чувствам така добре за първи път от толкова дълго време насам. А и не разбирам защо чака до днес, за да ми разкажеш цялата тази история и какво целиш с това. Изслушах те, все едно ми разказваше приказка. И предпочитам да е така, защото, ако приема думите ти по друг начин, ще съм принудена да призная, че съществуват думата „утре“ и думата „бъдеще“. А тази нощ, вървейки по пътеката сред твоите поля или полята на твоята фамилия, или на който и да било там, но така или иначе, струващи цяло състояние, не искам много повече от живота. Така че да кажем, че си ми разказала хубава приказка или по-скоро ми доразказа приказката, която ми подшушваше в килията, която деляхме. После ще отида да си легна и утре, когато ни огрее слънцето, вече ще е друг ден.

При все това, призна тя, беше хубава история. Гаджето, надупчено на решето, половин тон кокаин, който никой не успял да открие. Сега, след фиестата, Тереса можеше да си представи гаджето. Същият като тези, които беше видяла тази вечер, с тъмно сако и риза без вратовръзка, всичко изискано, истинска класа, в стил второ или трето поколение от Чапултепек, но с подобрения, разглезен като богаташките синчета от Кулиакан, които ходеха на училище с джипове „Сузуки“, ескортирани от бодигардове. Едно гадже мръсник и негодник: стига му грам кока и започва да чука други, оставя и нея да се чука с други, играе си с огъня, докато си опари ръцете, влиза в среди, в които грешките, лекомислието и маниерите на мамино детенце се заплащат с цената на собствената ти кожа. Убиха него и още двама съдружника, беше й разказала Пати. Тереса по-добре от мнозина познаваше гадната история, за която говореше близката й приятелка. Убиха го, защото ги измами и не изпълни обещаното. Черна орисия, защото на следващия ден щели да го задържат тези от отдел „Наркотици“, които следели отблизо другия тон кокаин и вече им бил ясен, познавали и кътните му зъби. Видяла му сметката руската мафия, малко драстична мярка наистина, защото някакъв Борис не бил удовлетворен от обясненията за подозрителното изчезване на половината от пратката, пристигнала в контейнер на пристанището в Малага. А тези комунисти, рециклирани в гангстери, си бяха истински главорези. След множество вътрешни проучвания търпението им се изчерпало. Един от съдружниците на гаджето умрял, както си гледал телевизия вкъщи, друг — на магистралата Кадис — Севиля, а гаджето на Пати — при излизането от един китайски ресторант във Фуенхирола, бум, бум, бум, размазали го, докато отварял вратата на колата, три куршума в главата и два в суматохата за нея, която никой не търсел, защото всички, включително и мъртвите съдружници, знаели, че тя стои настрани от тая работа. Настрани, ама на куково лято. Първо, защото, влизайки в колата, се оказала на пътя на куршумите и второ, защото гаджето било от бъбривите и разправяло разни неща преди или след секс, както и като смръкнел кока. Така, малко по малко, накрая бил разказал на Пати, че дрогата, половината тон, който всички смятали за загубен и разпродаден на черния пазар, продължавал да си стои пакетиран, непокътнат, в една пещера на брега, близо до нос Трафалгар, в очакване някой да му обърне внимание. След изчезването на гаджето и другите единствената, която знаела мястото, била Пати. Така че, щом излязла от болницата, тези от отдел „Наркотици“ я чакали. Попитали я за прословутия половин тон, тя вдигнала високо вежди и ги извила недоумяващо. What? Не зная за какво, по дяволите, говорите. Изгледала ги в очите един по един всичките. След много „кажи си“ от тяхна страна и „нали ви казвам“ от нейна, те й повярвали.

— Какво мислиш, Мексиканке?

— Не мисля.

Беше спряла и Пати я гледаше. Лунната светлина зад гърба й очертаваше раменете и контура на главата й. Късата й коса сребрееше като прошарена.

— Напъни се малко.

— Не искам. Тази нощ — не.

Проблясване. Кибритена клечка и цигара, огряваща леко брадичката и очите на Полковник О’Фарел. Пак си е тя, помисли си Тереса. Каквато винаги е била.

— Наистина ли не желаеш да разбереш защо ти разказах всичко това?

— Зная защо го направи. Искаш да вземеш наркотика. И аз да ти помогна.

Огънчето припламна два пъти, без тя да проговори. Отново вървяха.

— Ти си правила такива неща — просто вметна Пати. — Невероятни неща. Познаваш разни места. Знаеш как да стигнеш и да се върнеш.

— А ти?

— Аз имам връзки. Зная какво да правя после.

Тереса все още отказваше да мисли. Важно е, рече си тя. Но се боеше, че ако даде воля на въображението си, отново ще види пред себе си тъмното море, фара проблясващ в далечината. Или може би се боеше, че ще види пак черната скала, в която се разби Сантяго и която й коства година и половина от живота и свободата. Затова й бе нужно да изчака изгрева, за да анализира разказа на сивата светлина на зазоряването, когато изпитваше страх. В онази нощ всичко изглеждаше измамно лесно.

— Опасно е да се отиде там — неочаквано бе за самата нея, че го казва. — Освен това, ако собствениците разберат…

— Вече няма собственици. Минало е много време. Никой не си спомня.

— За тези неща винаги си спомнят.

— Добре — Пати направи няколко крачки в мълчание. — Тогава ще преговаряме, с когото се наложи.

Невероятно, би казала преди. За първи път забелязваше нещо, което толкова много да прилича на уважение или похвала, и да е свързано с нея. Била е приемана като мълчалива и предана, това да, но никога така. Невероятно. Да го каже така като равна на равна. Тяхното приятелство беше изградено на неща, които се подразбираха от само себе си и само в редки случаи се стигаше до подобни обсъждания. Дали не ме будалка, поколеба се тя. Струва ми се, че е искрена. Способна е да ме манипулира, но не става дума за това. Познава ме и аз я познавам. Всяка от нас знае, че другата знае.

— И какво печеля аз?

— Половината. Освен в случай, че предпочиташ да си останеш слугиня в капанчето.

С един болезнен удар съживи горещината, напоената с пот блуза, подозрителния поглед на Тони от другата страна на бара, животинската преумора. Гласовете на курортистите, мириса на тела, наплескани с масла и кремове. Всичко това се намираше на четири часа с автобус от разходката под звездите. Шумолене в близките дървета прекъсна размишленията й. Стресна я плясък на криле. Бухал е, каза Пати. Тук има много бухали. Ловуват нощем.

— Може пък кокаинът вече да не е там — каза Тереса.

И все пак, мислеше си тя накрая. И все пак.

[1] Лимонов сок с много ситни парчета лед. — Б.пр. ↑

[2] Млечна безалкохолна напитка. — Б.пр. ↑

[3] „Педро Парамо“ — роман на мексиканския писател Хуан Рулфо. — Б.пр. ↑

[4] „Педро Парамо“ — превод на бълг. Емилия Ценкова, изд. „Народна култура“, 1976 г. — Б.пр. ↑

[5] Силует на бик, символ на испанската винарска къща „Осборн“. — Б.р. ↑

[6] Стар народен танц, произхождащ от кастилската сегидиля, а не от Севиля, въпреки името му. — Б.р. ↑

[7] Млада, красива индианка, която от любов към завоевателя на Мексико Фернан Кортес предава хората от собствената си раса. — Б.пр. ↑

9.

Жените също го могат.

Цялата сутрин беше валял проливен дъжд. Поривите на вятъра накъсваха бурните вълни, силните му пристъпи заличаваха на моменти сивите очертания на нос Трафалгар. Те пушеха на брега, в лендроувъра. В ремаркето имаше гумена лодка с извънбордов двигател. Слушаха музика, гледаха как водата се стича по предното стъкло и наблюдаваха как часовете минават на часовника на таблото. Патрисия О’Фарел беше на шофьорското място, Тереса до нея, запасени със сандвичи, термос с кафе, бутилки с вода, цигари, тетрадка със скици и морска карта на района, най-подробната, която Тереса беше успяла да намери. Небето продължаваше да е мрачно — пориви на пролетта, която не се предаваше на лятото, — ниските облаци все така се движеха на изток. Но морето — вълниста, оловносива повърхност — беше по-спокойно, и само на брега се разбиваше в бяла пяна.

— Вече можем да тръгваме — каза Тереса.

Излязоха, запристъпваха по мокрия пясък, като разтягаха схванатите си мускули. После отвориха багажника на лендроувъра и извадиха костюмите за гмуркане. Продължаваше да пръска ситен дъжд и когато Тереса се съблече, кожата й настръхна. Кучешки студ, помисли си тя. Нахлузи тесния неопренов клин върху банския, затвори ципа на горната част, без да си слага качулката. Косата й бе прибрана с ластик на опашка. Две жени, които се занимават с подводен риболов в това време. Ама че майтап. Да се надяваме, че ако някое копеле се цамбурка наоколо, ще повярва на тая измама.

— Готова ли си?

Видя как приятелката й кимва за потвърждение, без да отделя очи от сивата безбрежност и вълните пред тях. Пати не беше свикнала с подобни ситуации, но приемаше всичко с благоразумно спокойствие: без излишна бъбривост, без нерви. Изглеждаше само леко притеснена. Тереса не знаеше дали беше заради това, което носеше в ръцете си — то би обезпокоило всекиго, — или от новостта на преживяването в морето, което имаше доста обезпокоителен вид. Забелязваше се по многото цигари, изпушени една след друга по време на чакането — и сега имаше една в устата, влажна от дъжда, димът я караше да примигва, докато напъхваше крака в костюма за гмуркане. Забелязваше се и по смръкването на кокаин, преди да излязат от кабината — точно изпълнение, нова-новеничка опаковка, две линии върху гладката папка с документите на колата. Но Тереса този път не пожела да й прави компания. Необходим ми е друг вид бистро съзнание, помисли си тя, докато приключваше с екипировката и мислено прехвърляше морската карта, която от толкова гледане вече се бе запечатала в главата й: крайбрежната линия, извивката на юг в посока към Барбате, изронения, скалист бряг в края на чистия плаж. И там, неотбелязани на картата, но посочени с точност от Пати, бяха двете големи пещери и малката, скрита между тях, недостъпни откъм сушата и едва забележими откъм морето: пещерите Марахос[1].

— Да тръгваме — рече тя. — Остават четири часа, докато се стъмни.

Сложиха раниците и харпуните в лодката, за прикритие, развързаха ремъците, прикрепващи моторницата към ремаркето и я довлачиха до брега. Беше сив „Зодиак“, дълъг осем стъпки. Резервоарът на двигателя, волво 125 коня, беше пълен догоре и в изправност. Тереса го бе прегледала предишния ден, както в старите времена. Монтираха го в задната част, като затегнаха добре гайките. Всичко беше наред, опашката на витлото отгоре. После застанаха от двете страни на лодката, задърпаха въжетата и я закараха до морето.

Нагазила в студената вода до кръста, докато избутваше лодката отвъд прибоя, Тереса се мъчеше да не разсъждава. Искаше спомените й да бъдат полезна практика, а не баласт от минало, от което имаше нужда да съхрани единствено най-важните технически познания. Останалото — образи, чувства, празнота — сега не можеше да си го позволи. Излишен лукс. Вероятно смъртоносен.

Пати й помогна да се качи, като пляскаше, за да изпълзи отстрани на гумената лодка. Вълните я блъскаха към брега. Тереса запали мотора от първия път, с рязко и бързо дръпване на въжето. Шумът на сто двадесет и петте коня сгря сърцето й. Отново съм тук, мина й през ума. За добро или за лошо. Каза на приятелката си да отиде отпред, за да уравновесят тежестта, а тя се настани до двигателя. Подкара лодката далеч от брега, после към черните скали, в дъното на пясъчната ивица, светлееща в сивата мрачевина. „Зодиак“-ът се държеше добре. Управляваше, както я бе учил Сантяго, избягвай гребените, давай навътре и после се спускай с единия борд от другата страна на прегръдката на вълните. Наслаждавай се. Дявол да го вземе, дори така морето продължаваше да е красиво, въпреки изменчивостта и гадните му номера. Вдъхна с блаженство влажния въздух, който носеше солена пяна, морави свечерявания, звезди, нощен лов, светлини на хоризонта, невъзмутимия профил на Сантяго, огрян от прожектора на хеликоптера, синьото присветващо око на катера, подскоците и паданията в черната вода, които отекваха в бъбреците й. И все пак. Колко тъжно беше и същевременно колко красиво. Продължаваше да вали ситен дъжд и морските пръски заливаха „Зодиак“-а. Погледна към Пати, облечена в синия неопрен, изопнат по тялото. С късата коса, скрита под качулката, приличаше на мъж. Гледаше морето и черните скали, без да скрива напълно боязънта си. Ако знаеше, сестричке, помисли си Тереса. Ако беше видяла по тия места нещата, които съм видяла аз. Но русокосата се държеше. Вероятно имаше своите опасения, както всеки друг на нейно място, — вземането на пратката беше лесната част от работата, — като се имат предвид последиците, в случай, че нещо се объркаше. Сто пъти бяха говорили за тези последици, включително за възможността половината тон вече да не е там. Но Полковник О’Фарел притежаваше непреодолими желания и решимост. Може би — това бе най-обезпокояващата й черта, — прекалено непреодолими желания и прекалена решимост. А това, разсъждаваше Тереса, не винаги пасва с хладнокръвието, което се изискваше за подобни дела. На брега, докато чакаха в лендроувъра, откри нещо: Пати беше истинска приятелка, но не и решение на проблема. В това начинание, както й да свършеше то, оставаше дълъг път, който Тереса трябваше да извърви сама. Никой нямаше да й помогне. Постепенно, без самата тя да си дава сметка как, зависимостта, която бе изпитвала дотогава, от всичко и от всички, или навярно сляпата й вяра в тази зависимост — беше й удобна, защото смяташе, че не може да разчита на нищо друго, — се превръщаше в увереност, представляваща едновременно зряла самота и утеха. Първо в затвора, през последните месеци, вероятно и прочетените книги имаха нещо общо с това, безсънните часове в очакване на утринта и размишленията, които покоят на онзи период пробуди в главата й. После излезе навън, отново в света и в живота, и изминалото време, оказало се само ново очакване, потвърди процеса. Но не го осъзнаваше до нощта, в която не се срещна пак с Пати О’Фарел. Когато вървяха в тъмнината на полето на имението в Херес и чу приятелката си да произнася думата „бъдеще“, в ума й проблесна като светкавица мисълта, че навярно не Пати е по-силната от тях двете, както не са били, преди векове и в друг живот, Гуеро Давила и Сантяго Фистера. Може би, заключи тя, амбицията, проектите, мечтите, включително смелостта и вярата — дори вярата в Господа, реши тя, потръпвайки, — вместо да ти дават сила, ти я отнемат. Защото надеждата, както и чистото желание да оцелееш, те правеха уязвима, привързана към възможната болка и поражение. Навярно от там идваше разликата между едни човешки същества и други. Такъв беше нейният случай. Вероятно Едмон Дантес беше сгрешил и единственият изход бе да не вярваш и да не се надяваш.

* * *

Пещерата беше скрита от скали, откъснали се от високия, стръмен бряг. Преди четири дни бяха провели разузнаване откъм сушата. Тереса се бе надвесила над пропастта, проучи и отбеляза всеки камък, възползвайки се от ясния ден и спокойната, прозирна вода, за да огледа спокойно дъното и да прецени начина, по който да се приближи откъм морето, без някой остър зъбер да разкъса дъното на гумената лодка. Сега бяха там, люшкайки се по вълните. С леки подавания на газта и зигзагообразни движения Тереса се опитваше да се държи далеч от камъните и търсеше най-безопасния подстъп. Накрая разбра, че „Зодиак“-ът би могъл да влезе в пещерата при спокойно море, така че се отправи към голямата дупка отляво. Там, под свода, на място, където вълните не ги блъскаха към отвесната стена, каза на Пати да пусне малката котва, привързана в края на въже, дълго десет метра. После двете се спуснаха отстрани на лодката във водата. С друго въже отидоха до скалите, които се оголваха при отлив. На гърба си носеха раници с херметически пликове, ножове, въжета и два фенера. Придвижваха се безпроблемно, благодарение на костюмите за гмуркане. Щом стигнаха, Тереса завърза въжето на един камък, каза на Пати да внимава с бодлите на морските таралежи и с водата, стигаща над кръста им, й бавно се придвижиха по скалистия бряг от голямата към малката пещера. На моменти по-силни вълни ги принуждаваха да се вкопчват в брега, за да не изгубят дъното и тогава нараняваха ръцете си в грапавите камъни или усещаха как неопренът се раздира на лактите и коленете им. Именно Тереса, след като беше огледала отгоре, бе настояла да вземат тези екипи. Ще ни предпазват от студа, а и без тях вълнението при скалите ще ни направи на свински ребърца.

— Тук е — посочи Пати. — Според разказа на Джими… Сводът горе, трите големи камъка и малкият. Виждаш ли?… Трябва да поплуваме малко и после ще достигнем дъно.

Гласът й отекваше в стените. Миришеше много силно на разложени водорасли, на плесенясали камъни, заливани и откривани постоянно от прилива и отлива. Загърбиха светлината и навлязоха в полумрака. Вътре водата беше по-спокойна. Дъното все още се виждаше ясно, когато вече не го достигаха. Поплуваха малко. Почти накрая откриха нещо като пясък, камъни и снопове гнили водорасли. По-нататък беше пълен мрак.

— Имам нужда от една цигара, мамка му — измърмори Пати.

Излязоха от водата и потърсиха цигари в непромокаемите раници. Светлината от свода се отразяваше във водата между входа и тях и ги осветяваше в сивия мрак. Бяха мокри, с влажни коси и уморени лица. И сега какво, сякаш се питаха те в тишината.

— Надявам се все още да е тук — прошепна Пати.

Останаха известно време така, както си бяха, пушейки. Ако половината тон кокаин се намираше наистина там, на няколко крачки, нищо в живота им вече нямаше да е същото, щом преминеха това разстояние. Знаеха го и двете.

— Виж ти изненада. Точно навреме сме дошли, сестричке.

— Навреме за кое?

Тереса се усмихна, обърна го на шега.

— Ами не знам. Навярно да не поглеждаме вътре.

Пати също се усмихна, далечна. Умът й беше няколко стъпки по-нататък.

— Не говори глупости.

Тереса погледна раницата в краката си, наведе се и започна да рови в нея. Опашката й се бе развалила и от краищата на косата й капеше вода. Извади фенера си.

— Знаеш ли какво? — каза тя, изпробвайки светлината.

— Не. Кажи.

— Мисля, че има мечти, които убиват — тя осветяваше наоколо, черните скални стени и малките сталактити по тавана. — Убиват повече дори от хората, от болестите или от времето.

— И?

— И нищо. Само си мислех, нищо повече. Ей сега ми хрумна.

Другата не я погледна. Почти не обръщаше внимание на казаното. Тя също беше извадила фенера и се обръщаше към скалите в дъното, заета със собствените си разсъждения.

— За какво, по дяволите, говориш?

Разсеян въпрос, който не очакваше отговор. Тереса не отвърна нищо. Само погледна внимателно приятелката си. Отчиташе ефекта от ехото в камъните и въпреки това гласът й се стори странен. Надявам се, че няма да ме убие в гръб в пещерата със съкровището, както пиратите от книгите, мина й през ума. Мисълта й се стори забавна само донякъде. Въпреки абсурдността на идеята, се хвана, че гледа успокояващата дръжка на водолазния нож, подаващ се от раницата й. Я, стига, смъмри се тя. Не ставай мръсница от чиста пъзливост. Укоряваше се на ум, докато прибираха екипа, мятаха раниците на гръб и тръгваха предпазливо, като светеха с фенерите между камъните и висящите водорасли. Теренът леко се изкачваше. Два снопа светлина осветиха един завой. След него имаше още камъни и още сухи водорасли: много водорасли, натрупани пред една дупка в стената.

— Трябва да е тук — каза Пати.

Дявол да го вземе, рече си Тереса, щом си даде сметка. Излиза, че и гласът на Полковник О’Фарел можел да трепери.

— Истината е — каза Нино Хуарес, — че се оказаха куражлийки.

Нищо в предишния полицейски шеф от СБОП — служба за борба с организираната престъпност на Коста дел Сол, — не издаваше, че е бил ченге. Беше дребен, дори крехък, с руса брадичка. Беше облечен в сив костюм, без съмнение много скъп, копринена вратовръзка и кърпичка в тон, подаваща се от малкото джобче на сакото. На лявата му китка под маншета на ризата на розови и бели райета с впечатляващи дизайнерски ръкавели, проблясваше часовник „Патек Филип“. Изглеждаше като излязъл от страниците на списание за мъжка мода, макар всъщност да идваше от кабинета си, намиращ се на Гран Виа в Мадрид. Сатурнино Г. Хуарес, гласеше визитната картичка, която носех в портфейла си. Директор по вътрешната сигурност. А в ъгъла — емблемата на верига магазини за модни стоки, от тези, които въртят стотици милиони песети годишно. Нещата от живота, помислих си аз. След скандала преди години, който му коства кариерата, когато беше познат като Нино Хуарес или комисар Хуарес, сега стоеше пред мен: възстановил се, безупречен, триумфиращ. С това „Г“ с точка, вметнато в името му, придаващо му отсянка на респект, с този вид, като че ли парите му извираха и през ушите, с подновена влиятелност и с власт, по-голяма отвсякога. Никога няма да срещнеш подобен тип на опашката за безработни. Знаеше много неща за хората, понякога повече, отколкото те знаеха за самите себе си. Статиите, появили се във вестниците, докладът от Службата за вътрешно разследване, резолюцията на Генералната дирекция на полицията, отстранила го от служба, петте месеца в затвора Алкала-Меко, бяха стара история. Какъв късмет е да можеш да разчиташ на приятели, заключих аз. Стари авери, които ти връщат услуги, или пари и добри познанства, с които да си ги осигуриш. Няма по-добро средство срещу безработицата от това да си водиш списък на тайните от миналото, които всеки крие. Още повече, ако сам си им помогнал да ги скрият.

— Откъде да започнем? — попита той и си бодна парче шунка.

— От началото.

— Тогава ще останем да замезваме дълго след основното.

Намирахме се в ресторант „Лусио“, в Кава Баха. И в интерес на истината, освен поканата за обяд — яйца с картофи, филе, „Виня Педроса“ от 96 година, аз плащах сметката, — в известна степен бях купил и присъствието му тук. Направих го по свой начин, прибягвайки до стари тактики. След втория му отказ да говори за Тереса Мендоса, преди да нареди на секретарката си да не го свързва повече с мен, поставих въпроса ребром. С вас или без вас, казах аз, историята ще продължи напред. Така че може да избирате — или да се появите в нея във всички възможни положения, включително със снимката си от първото причастие, или да останете извън нея, като бършете потта от челото си с голямо облекчение. И какво още, попита той. Нито сентимо, отвърнах аз. Но с голямо удоволствие бих платил един обяд и всичко, свързано с него. Вие печелите приятел, или почти приятел, а аз ще съм ви длъжник. Никога не се знае. Сега кажете как ви се струва предложението ми. Оказа се достатъчно схватлив. Така че договорихме условията: нищо компрометиращо, излязло от устата му, малко дати и детайли, свързани с него. И ето ни сега тук. Винаги е лесно да се разбереш с един мошеник. Трудно е с другите, но те са по-малко.

— Това за половината тон е истина — потвърди Хуарес. — Доброкачествен прах с много малко примеси. Докаран от руската мафия, която тогава започваше да се установява по Коста дел Сол и да прави първите си контакти с наркотрафикантите от Южна Америка. Това беше първата значима сделка, провалът й блокира колумбийската връзка с Русия за дълго време… Всички смятаха, че половината тон е загубен, латиноамериканците се надсмиваха над руснаците, че са пратили на оня свят гаджето на О’Фарел и двамата му съдружници, без първо да ги накарат да проговорят… Разправят, че Пабло Ескобар, щом узнал подробностите, казал: „Не правя повече бизнес с любители“. И изведнъж Мексиканката и другата извадиха половината тон като гръм от ясно небе.

— Как са се добрали до кокаина?

— Това не зная. Никой не знае истината. Факт е, че се появи на руския пазар, по-точно започна да се появява. Олег Язиков го пусна там.

Това име го имаше в бележките ми. Олег Язиков, роден в Солнцево, мафиотски квартал в Москва. Военна служба отбита с тогавашната още съветска армия в Афганистан. Дискотеки, хотели и ресторанти в Коста дел Сол. Нино Хуарес допълни картината. Язиков пристигнал на крайбрежието на Малага в края на осемдесетте години, тридесетгодишен, полиглот, съобразителен. Едва слязъл от полета на „Аерофлот“, и вече имал тридесет и пет милиона долара за харчене. Първо купил дискотека в Марбеля, която нарекъл „Ядранка“ и която станала много модерна. Няколко години по-късно ръководел солидна инфраструктура за пране на пари, основана на хотелиерство и недвижими имоти, парцели в близост до брега и апартаменти. Второто бизнес-направление, изградено след дискотеката, се изразявало в мощни инвестиции в нощно-развлекателната индустрия на Марбеля — барове, ресторанти, локали за високо платени проститутки, предимно славянки, докарани директно от Източна Европа. Всичко чисто, или почти: дискретно пране, без да бие много на очи. Но Службата за борба с Организираната Престъпност доказала връзките му с „Бабушка“: мощна организация от Солнцево, формирана от бивши полицаи и ветерани от Афганистан, специализирани в изнудване, трафик на крадени коли, контрабанда и търговия с бели робини, силно заинтересовани също така да разширят дейността си, включвайки се в наркотрафика. Групата вече имала една връзка в Северна Европа: морски път, свързващ Буенавентура със Санкт Петербург, през Гьотеборг в Швеция и Кутка във Финландия. На Язиков, между другите неща, му препоръчали да разработи алтернативен път в източната част на Средиземно море: свръзка, независима от френската и италианската мафия, които руснаците били използвали до момента като посредници. Това беше контекстът. Първите контакти с колумбийските наркотрафиканти — картела Меделин, — се състояли в прости размени на кокаин срещу оръжие, играели много малко пари: партиди Калашников и гранатомети RPG от руските военни складове. Но нещата не потръгнали. Загубената дрога била една от няколкото спънки, които поставяли в неудобно положение Язиков и московските му съдружници. И изведнъж, когато вече не мислел за тях, петстотинте килограма кокаин му паднали от небето.

— Разказаха ми, че Мексиканката и приятелката й отишли да преговарят с Язиков — обясни Хуарес. — Лично, с пакет мостра… Очевидно руснакът първоначално го е приел на шега, а после — много зле. Тогава О’Фарел безцеремонно му заявила, че вече е платила, че след двата куршума, когато се случило онова с гаджето й, били квит. Че играели чисто и искали компенсация.

— Защо не са разпродали наркотика на дребно?

— Непосилна задача за начинаещи. А и това никак нямаше да се хареса на Язиков.

— Толкова ли е лесно да се разбере откъде идва?

— Разбира се — с умели движения с ножа и вилицата бившият полицай допичаше парчетата филе в нагорещената глинена чиния. — Всички знаеха на кого беше гадже О’Фарел.

— Кажете ми нещо за гаджето.

Гаджето, подхвана Хуарес, усмихвайки се пренебрежително, докато режеше, дъвчеше и отново режеше, се казваше Хайме Аренас: за приятелите Джими. Севилец от добро семейство. Пълно лайно, с извинение, че сме на масата. Много навътре в нещата в Марбеля и фамилна търговия с Южна Америка. Беше амбициозен, а и се мислеше за много умен. Когато онзи кокаин му падна в ръцете, реши да изиграе товарища. С Пабло Ескобар не би дръзнал, но руснаците тогава нямаха славата, която имат днес. Имаха ги за глупаци или нещо такова. Така че скри праха, за да преговаря за по-висока комисионна, при все че Язиков му беше платил точно и навреме частта на колумбийците, този път повече пари в брой, отколкото оръжия. Джими започна да увърта, докато на края на товарища търпението му се изчерпа. Така му се изчерпа, че го очисти наред с двамата му съдружника.

— Руснаците никога не са били фини в обноските си — Хуарес цъкна неодобрително с език. — И продължават да са си такива.

— Как са се свързали тези двамата?

Събеседникът ми вдигна вилицата, насочи я към мен, в израз на одобрение на въпроса ми. По онова време, обясни той, руските гангстери имаха един сериозен проблем. Имат го и днес, но тогава — повече. Много биеха на очи. Разпознаваха се отдалеч: едри, груби, руси, с големите си ръчища, с техните коли и пищните мадами, които винаги водеха със себе си. На всичкото отгоре бяха много зле с езиците. Щом стъпеха в Маями или на кое да е друго американско летище, ДЕА и всички полицаи им се лепваха като гербови марки. Затова се нуждаеха от посредници. В началото Джими Аренас изигра добре ролята си. Беше започнал с доставки на нелегален алкохол от Херес за Северна Европа. Имаше и добри връзки с латиноамериканци, пласираше дрога на дребно по модните дискотеки на Марбеля, Фуенхирола и Торемолинос. Но руснаците искаха собствена мрежа: импорт-експорт. „Бабушка“, приятелите на Язиков в Москва, вече се снабдяваха с прах на дребно, като използваха линиите на Аерофлот до Монтевидео, Лима и Баия, по-малко следени от тези до Рио и Хавана. До летището на Шереметиево стигаха доставки, ненадвишаващи половин килограм в индивидуални пратки, но фунията беше прекалено тясна. Берлинската стена току-що бе паднала, Съветският съюз се разпадаше, кокаинът беше на мода в една нова Русия на лесните пари и светкавичните удари, която показваше рогата си.

— Сам виждате, че не са сбъркали в предвижданията си — заключи Хуарес. — За да си създадете бегла представа за търсенето, един грам в дискотека в Санкт Петербург или Москва струва сега тридесет или четиридесет процента по-скъпо, отколкото в САЩ.

Бившият полицай сдъвка последното парче месо, като го прокара с голяма глътка вино. Представете си, продължи той, как другарят Язиков си блъска главата в търсене на начин да влезе в играта на едро. И точно тогава се появява половин тон, който не изисква да се организира никаква операция от Колумбия, а е тук, без рискове, сервиран наготово.

— Колкото до Мексиканката и О’Фарел, вече ви казах, че сами не можеха да се оправят… Нямаха средства, за да пласират петстотин килограма. При първия грам, пуснат в оборот, всички щяха да се струпат отгоре им: руснаци, градска полиция, моите хора… Бяха достатъчно умни, за да си дадат сметка за това. Всеки идиот би започнал да продава малко тук, малко там и преди ченгетата или моите момчета да сложеха ръка на рамото им, щяха да са свършили в багажника на някоя кола. Лека им пръст.

— А откъде знаеха, че нямаше да стане именно така?… Че руснакът ще изпълни своята част от уговорката?

Не можеха да го знаят със сигурност, поясни бившият полицай. Така че решиха да рискуват. А на Язиков му допаднаха. Най-вече Тереса Мендоса, която знаеше как да се възползва от случая, за да предложи варианти за сделката. Попита ме дали съм знаел за онзи галисиец, че й е бил любовник? Да?… Е, това решаваше нещата. Мексиканката имаше опит. Оказа се, че отговаря и на още необходими изисквания.

— Имаше топки — Хуарес опасваше с ръце окръжността на чинията — ей толкова големи топки. И забележете. Съществуват жени, които имат калкулатор между краката, чат, чат и извличат полза от него, а тя имаше калкулатор ето тук — почука с показалец по слепоочието си. — В главата. Понякога при жените чуваш песен на сирена, а после ти изскача морска вълчица.

Самият Сатурино Г. Хуарес трябва да го знаеше по-добре от мнозина други. Припомних си на ум банковата му сметка в Гибралтар, огласена от пресата по време на процеса. Тогава Хуарес имаше малко повече коса и носеше само мустаци, такъв беше на любимата ми снимка, където позираше между двама колеги в униформи на вратата на съда в Мадрид. Сега седеше тук, платил приемливата цена от пет месеца затвор и изгонване от Националната полиция, и си поръчваше на сервитьора коняк и хаванска пура за по-добро храносмилане. Малко доказателства, лоша съдебна система, добри адвокати. Запитах се колко ли хора му дължат услуги, включително Тереса Мендоса.

— В крайна сметка — завърши Хуарес, — Язиков прие сделката. Нали бяха на Коста дел Сол за това, да инвестират, а Мексиканката му се стори интересно капиталовложение. Така че спази думата си като истински мъж на честта… Това беше началото на едно красиво приятелство.

Олег Язиков гледаше пакета на масата пред него: бял прах, двоен прозрачен найлонов плик, затворен херметически, запечатан с широк, дебел скоч, непокътнат. Точно хиляда грама, вакуумирани, навярно така, както са били опаковани в нелегалните лаборатории в амазонската джунгла на Яри.

— Признавам — каза той, — че двете сте много хладнокръвни. Да.

Говори добре испански, помисли си Тереса. Бавно, с много паузи, сякаш подреждаше думите внимателно една след друга. Акцентът беше лек и той по нищо не приличаше на руските злодеи, терористи и трафиканти, както ги показваха по филмите, които фъфлеха аз убюх амиериканский враг. Нямаше вид и на мафиот, нито на гангстер. Беше със светла кожа, големи очи, също светли и детски, странна смесица от синьо и жълто в ирисите, сламеноруса коса, подстригана късо, като на войник. Беше облечен в памучен панталон цвят каки и морскосиня риза, с навити ръкави, откриващи силни ръце, покрити с рус мъх, носеше водоустойчив часовник „Ролекс“ на лявата китка. Ръцете му лежаха от двете страни на пакета, без да го докосват. Те също бяха големи, като останалата част на тялото му. Носеше дебела златна халка. Изглеждаше здрав, як и чистоплътен. Пати О’Фарел беше казала, че освен това, и най-вече, е опасен.

— Да видим дали съм разбрал добре. Предлагате да ми върнете пратка, която ми принадлежи. Вие. Ако отново си я платя. Как се казва това на испански? — замисли се за миг, търсеше думата, почти се забавляваше. — … Изнудване?… Злоупотреба?

— Това — отвърна Пати — е докарване на нещата до крайност.

Тереса и тя го бяха обсъждали с часове, отпред назад и отзад напред, от пещерите на Марахос допреди само един час, когато тръгнаха за срещата. Всяко „за“ и „против“ беше многократно обсъдено. Тереса не беше убедена, че аргументите ще се окажат толкова резултатни, колкото приятелката й твърдеше. Но вече беше късно да се връщат назад. Пати — с дискретен грим за случая, облечена в скъпи дрехи, с непринудено поведение на самоуверена дама, — започна да му обяснява за втори път, макар да беше очевидно, че Язиков беше разбрал от първия, още щом сложиха опакования килограм на масата, а руснакът им се извини и после помоли двамата телохранители да ги претърсят за скрити микрофони. Обичайна процедура, сви той рамене. Сетне горилите затвориха вратата. Попита ги дали искат нещо за пиене — никоя не пожела нищо, въпреки че на Тереса устата й беше пресъхнала, — и седна на масата, готов да ги изслуша. Всичко беше подредено и чисто, не се виждаха никакви листове или папки. Само стени в кремав цвят, същия като мокета, скъпи картини, (изглеждаха скъпи или би трябвало да са такива), голяма руска икона с много сребро по нея, факс-машината в дъното, телефон с няколко линии и още един мобилен на масата. Един пепелник. Огромна запалка „Дюпон“, златна. Всички кресла бяха тапицирани с бяла кожа. От големите прозорци на кабинета на последния етаж на луксозна сграда в жилищния квартал Санта Маргарита, се виждаха извитата линия на брега и плажната ивица до вълноломите, мачтите на закотвените яхти и белите къщи на Пуерто Банус.

— Кажете ми едно нещо — Язиков внезапно прекъсна Пати. — Как го направихте?… Как стигнахте до мястото, където беше скрит? Как донесохте това, без да привлечете внимание? Да. Изложили сте се на риск. Така си мисля. И продължавате да го правите.

— Няма значение — рече Пати.

Гангстерът се усмихна. Давай, давай, казваше усмивката му. Кажи си истината. Не се притеснявай. Усмивката му е от тези, които пораждат доверие, помисли си Тереса, като го гледаше. Или пък толкова недоверие, че накрая му се доверяваш.

— Разбира се, че има значение — възрази Язиков. — Търсих тази стока. Да. Не я намерих. Допуснах грешка. С Джими. Не знаех, че вие знаете… Нещата щяха да са различни, нали? Как минава времето. Надявам се, че сте се възстановили. От инцидента.

— Възстановила съм се напълно, благодаря.

— И аз трябва да ви благодаря за едно нещо. Адвокатите ми казаха, че по време на разследването не сте споменали името ми. Нали?

Пати изви саркастично устни. Деколтето на роклята й не закриваше белега от раната на загорялата кожа. Блиндирани муниции, беше казала тя. Затова съм жива.

— Бях в болница — рече тя. — С дупки по тялото си.

— Искам да кажа след това — погледът на руснака беше почти невинен. — Разпитите и процеса. Това имам предвид.

— Виждате, че съм имала своите мотиви.

Язиков се замисли над тях.

— Да. Разбирам — каза накрая. — Но ми спестихте неприятности с мълчанието си. Полицията повярва, че знаете малко. Аз реших, че не знаете нищо. Били сте търпелива. Да. Почти четири години… Трябва да е било мотивацията, нали? Там, вътре.

Пати взе нова цигара. Златната запалка беше на една педя разстояние от руснака, но той не понечи да й поднесе огънче, въпреки че тя дълго търси запалката в чантата си. И престани да трепериш, помисли си Тереса, като гледаше ръцете й. Овладей тремора на пръстите си, преди това копеле да си даде сметка и ролята ни на твърди жени да се разпадне и всичко да отиде на майната си.

— Торбите си стоят на същото място, където са били скрити. Донесохме само една.

Спорът в пещерата, спомни си Тереса. Спомни си как стояха вътре двете, как брояха пакетите на светлината на фенерите, едновременно еуфорични и уплашени. За момента вземаме една, докато размислим, а другото оставяме тук така, както си е, беше настояла Тереса. Да натоварим сега всичката дрога е равносилно на самоубийство, така че без курвенски номера и не ме принуждавай и аз да ги правя. Зная, че са те надупчили с куршуми, знам цялата песен, но и аз не съм дошла на туризъм в страната ти, скъпа русокоске. Не ме карай да ти разправям цялата история, която никому не съм разказвала до край. История, която никак, ама никак не прилича на твоята, в която дори куршумите навярно са ти ги изстреляли с парфюм марка „Каролина Ерера“. Така че не се будалкай. В тия работи, когато човек бърза, трябва да върви бавно.

— Хрумвало ли ви е, че мога да накарам да ви следят?… Да?

Пати подпираше ръката с цигарата в скута си.

— Разбира се, че ни е хрумвало — дръпна дълбоко и ръката й отново се върна, където беше. — Но не можете. Не и до онова място.

— Гледай само. Колко сте тайнствена. Мистериозни дами сте вие.

— Ще усетим, ще изчезнем и ще потърсим друг купувач. Петстотин килограма са много стока.

Язиков не каза нищо, макар мълчанието му да показваше, че петстотин килограма наистина са твърде много, откъдето и да го погледнеш. Продължаваше да наблюдава Пати, от време на време хвърляше бегъл поглед към Тереса. Тя беше седнала в другото кресло, не говореше, не пушеше, не мърдаше. Слушаше и гледаше, неспокойна, със затаен дъх, отпуснала длани върху джинсите, за да попива в тях потта си. Носеше светлосиньо поло с къс ръкав, леки спортни обувки, за в случай, че се наложи да се изнизва между капките, само седемте тънки гривни от мексиканско сребро на дясната ръка. Голям контраст с елегантните дрехи и токчетата на Пати. Намираха се там, защото Тереса наложи това решение. В началото приятелката й беше привърженичка на идеята да продадат наркотика на малки партиди. Но тя успя да я убеди, че рано или късно собствениците щяха да се усетят. По-добре да отидем направо, посъветва я Тереса. Сигурна сделка, дори и да изгубим нещо. Съгласна, беше отвърнала Пати. Но ще говоря аз, защото този шибан болшевик ми е ясен. И сега се намираха тук, а Тереса все повече се убеждаваше, че са допуснали грешка. Познаваше този тип хора от малка. Може да говорят различен език, да имат различна физически данни и навици, но същността им винаги беше една и съща. Това нямаше да ги доведе доникъде, или само до едно място. В крайна сметка — разбираше го прекалено късно, — Пати си беше една глезла, гаджето на негодника от богаташкото семейство, който се беше замесил в тая работа не от нужда, а от смотанящина. Накрая си беше намерил майстора, като мнозина други. Колкото до Пати, през целия си живот тя се беше движила в привиден свят, нямащ нищо общо с реалния. Времето в затвора съвсем я бе заслепило. В този кабинет Полковник О’Фарел беше никоя. Сините очи с жълто по края — там наистина беше властта. А Пати продължаваше да греши, след като вече се бяха издънили с отиването там. Грешка беше да поставят въпроса по този начин. Да освежават паметта на Олег Язиков след толкова време.

— Точно в това е проблемът — казваше Пати, — че петстотин килограма са твърде много. Затова дойдохме първо при вас.

— Чия беше идеята? — Язиков не изглеждаше поласкан. — Аз съм първата опция. Да.

Пати погледна Тереса.

— Нейна. Тя премисля повече нещата — загатната нервна усмивка между две дърпания от цигарата. — … По-добра е от мен в пресмятането на рисковете и възможностите.

Тереса усещаше очите на руснака да я изучават много внимателно. Пита се какво ни свързва, реши тя. Затворът, приятелството, бизнесът. Дали си падам по мъжете и дали тя хапва нещо мое.

— Още не зная каква роля играе в тази работа твоята приятелка — каза Язиков. Питаше Пати, но не отделяше очи от Тереса.

— Тя е моя съдружничка.

— А-ха. Хубаво е да имаш съдружници. — Язиков отново се беше обърнал към Пати. — Хубаво е и да разговаряш. Да. Рискове, възможности. Може да нямате време да потърсите друг купувач — направи съответната пауза. — … Както и време да изчезнете по ваша воля. Така си мисля.

Тереса забеляза, че ръцете на Пати пак трепереха. Де да можех, мина й през ума, да стана в този момент и хайде, дон Олег, сбогом и всичко най-хубаво. На нас ни е време да тръгваме. Задръжте пратката и забравете за тази дивотия.

— Може би трябваше… — подхвана тя.

Язиков я погледна почти изненадано. Но Пати продължаваше да настоява пред гангстера: вие нищо няма да спечелите. Това казваше. Нищо, само живота на две жени. В замяна ще загубите много. И така си беше, реши Тереса. Като изключим треперенето на ръцете, което се предаваше и на струйката дим от цигарата, Полковника се справяше със завидно спокойствие. Въпреки всичко, въпреки грешката да дойдат тук, Пати не се предаваше лесно. Но и двете си бяха трупове. Почти щеше да го изрече на глас. Мъртви сме, Полковник. Давай да се омитаме.

— Животът се губи бавно — философстваше руснакът, макар че щом продължи, Тереса разбра, че не ставаше дума само за философстване. — Смятам, че в междинния процес се казват много неща… Не ми се нрави да плащам два пъти. Не. Мога и гратис. Да. Да си го върна.

Гледаше пакета кокаин върху масата, между неподвижните си длани. Пати смачка грубо цигарата в пепелника, на една длан разстояние от ръцете му. И дотук стигна, каза си отчаяната Тереса. Вече можеше да надуши паниката й. До шибания пепелник. Тогава, без да се замисля, отново чу собствения си глас:

— Може и да си го върнете гратис — рече тя. — Но никога не се знае. Риск си е, ще има и неприятности… Ще се лишите от сигурна печалба.

Очите с жълто по края на ирисите се впиха любопитно в нея.

— Името ви?

— Тереса Мендоса.

— Колумбийка?

— От Мексико съм.

Беше на път да добави „от Кулиакан, Синалоа“, което в тия работи беше страхотна препоръка, но не го направи. Рибата умира, защото си отваря устата. Язиков продължаваше да я гледа втренчено.

— Ще се лиша, казвате. Убедете ме в това.

Убеди ме в ползата да ви оставя живи, беше подтекстът. Пати се беше облегнала на гърба на креслото, подобно на изтощен петел, отстъпващ от арената на състезанието. Имаш право, Мексиканке. Сърцето ми кърви, но сега е твой ред. Изкарай ни оттук. Езикът на Тереса бе залепнал за небцето. Чаша вода. Би дала всичко, за да помоли за чаша вода.

— Ако килограмът върви по дванадесет хиляди долара — започна тя, половината тон трябва да струва, като начало, шест милиона долара… Така ли е?

— Така е — Язиков я гледаше безизразно. Внимателно.

— Не зная колко ти вземат посредниците, но в Щатите килото би скочило на двадесет хиляди.

— Тридесет хиляди при нас. Тази година. Тук — по лицето на Язиков все така не трепваше нито едно мускулче. — Повече от колкото при твоите съседи, янките. Да.

Тереса пресметна набързо. Позната й беше тая работа. Ръцете й — за нейна собствена, най-голяма изненада, — не трепереха. Не и в този момент. В такъв случай, продължи тя, половин тон, пуснат в Европа, излиза петнадесет милиона долара. Това беше много повече от сумата, която, според Пати, Язиков и съдружниците му бяха платили преди четири години за пратката. Която беше, поправете ме, ако бъркам, пет милиона в брой и един в… Е, добре. Как бихте предпочели да го наречете?

— Технически инвентар — отвърна Язиков, развеселен. — Втора употреба.

Шест милиона общо, съгласи се Тереса, взети заедно. Включително техническия инвентар. Важното обаче е, продължи да обяснява тя, че половината тон, който те двете сега му предлагаха, щеше да му струва само още шест милиона. Три милиона при предаването на една трета от товара, другите три срещу следващата една трета, остатъкът получавате при потвърждаване на второто плащане. В действителност се задоволявали да му го продадат на нетната цена.

Видя, че руснакът размишлява върху казаното. Нямаше начин. Още не си схванал, копеле. Не виждаш печалбата и заради теб продължаваме да седим и да умираме от глад.

— Вие искате — Язиков поклащаше бавно глава в знак на отказ — да ни накарате да си платим два пъти. Да. Този половин тон. Шест и шест.

Тереса се наведе напред и подпря ръце на масата. А на мен защо не ми треперят, запита се тя. Защо седемте гривни не подрънкват, след като едва се удържам да не скоча и да хукна да бягам.

— Въпреки това — учудваше се колко спокойно звучеше гласът й, — ще ви остане разлика от три милиона долара от пратка, която вече сте смятали за загубена и чиято загуба, струва ми се, сте погасили по един или друг начин… Но тези петстотин килограма кокаин струват още, ако направим сметка, седемдесет и пет милиона долара, след като се разпределят на малки дози и бъдат готови да се пласират на дребно във вашата страна или където й да било… Ако махнем старите и новите разходи, на вашите хора ще им останат петдесет и три милиона долара печалба. Петдесет, ако извадите три милиона разходи за транспорта, закъснението и другите неудобства. А пазарът ви ще е задоволен за известно време.

Замълча, следеше внимателно очите на Язиков, със стегнати мускули на гърба и стомах, свит до болка от страх. Но беше успяла да изложи въпроса с възможно най-сухия и ясен тон, сякаш не залагаше на карта своя живот и този на Пати, а предлагаше рутинна търговска операция без последици. Гангстерът изучаваше Тереса. Усещаше и очите на Пати, впити в нея. Но за нищо на света не би отвърнала на погледа й. Не ме гледай, молеше на ум приятелката си. Дори не трепвай с клепачи, сестричке, или ще я оплескаме. Все още съществува възможността този тип да иска да спечели шест милиона повече.

— Страхувам се, че… — започна Язиков.

Дотук я докарахме, изпревари мисълта му Тереса на ум. Достатъчно беше да види лицето на руснака, за да разбере, че нямаха никакъв шанс. Мисълта я озари, ярка като светлинен лъч. Оказахме се наивни глупачки: Пати е безотговорна, аз — също. Страхът се забиваше в стомаха й. Струва ми се, че е голям мръсник.

— Има още нещо — импровизира тя. — Хашишът.

— Какво „хашиша“?

— Познавам тази търговия. А вие нямате хашиш.

Язиков изглеждаше леко объркан.

— Разбира се, че имаме.

Тереса поклати глава в знак на категорично несъгласие. Дано Пати не си отвори устата и да изгърмим, помоли се тя. Вътре в нея нещата се нареждаха със странна яснота. Една внезапно отворила се врата и мълчаливата жена, тази, която понякога приличаше на нея, я наблюдаваше от прага.

— Преди година и половина — възрази тя, — вземахте по малко оттук-оттам. Съмнявам се сега нещата да са много по-различни. Сигурна съм, че все още сте в ръцете на мароканските доставчици, гибралтарските превозвачи и испанските посредници… Като всички останали.

Гангстерът вдигна лявата си ръка, тази с халката, и потри лице с нея. Разполагам с тридесет секунди, за да го убедя, помисли си Тереса, преди да станем, да излезем оттук и да побегнем, за да ни хванат след няколко дни. И нямаше защо да се лъжем. Никак нямаше да е забавно да се отскубнеш от тия от Синалоа, да стигнеш толкова далеч, за да свършиш, очистена от гадния руснак.

— Искаме да ви предложим нещо — уточни тя. — Една сделка. От тези шест милиона долара, разделени на две плащания, втората част ще задържите като съдружник, в замяна ще обезпечите съответните средства.

Дълго мълчание. Руснакът не отделяше очи от нея. Аз съм индианска маска, мислеше си тя. Аз съм невъзмутима маска, и играя на покер като Раул Естрада Контрерас, професионален комарджия, когото хората уважаваха, защото играеше честно, или поне такава беше легендата. И този шибан копелдак няма да изтръгне дори трепване на клепача ми, защото съм заложила кожата си. Така че гледай ме, колкото си искаш. Все едно ме гледаш в циците.

— Какви средства?

Мой си, рече си Тереса. Падна ми в ръцете.

— В момента не зная точно. Или да, зная. Моторници с извънбордови двигатели. Помещения за убежище. Плащане за първите контакти и посредници.

Язиков продължаваше да се потрива по лицето.

— Вие разбирате ли от това?

— Не се занасяйте. Заложила съм живота си и този на приятелката ми… Смятате ли, че съм в състояние да ви разправям врели-некипели?

* * *

И стана така, заяви Сатурнино Г. Хуарес, че Тереса Мендоса и Патрисия О’Фарел се сдружиха с руската мафия на Коста дел Сол. Предложението, което Мексиканката направи на Язиков при тази тяхна първа среща, наклони везните. И наистина: освен този половин тон, „Бабушка“ от Солнцево се нуждаеше от марокански хашиш, за да не зависи единствено от турските и ливански трафиканти. Дотогава бяха принудени да прибягват до традиционните за Протока мафии, зле организирани, вземащи скъпо и не много надеждни. Идеята за директна връзка се оказваше съблазнителна. Половината тон премина от едни ръце в други срещу три милиона долара, внесени в банка в Гибралтар и на още три милиона, предназначени за финансиране на инфраструктура, чиято легална фасада се казваше „Трансер Нага“ ООД, със седалище на Голямата скала и дискретна търговска дейност в Марбеля, служеща за прикритие. Оттам Язиков и хората му получиха, според споразумението, постигнато с двете жени, петдесет процента от печалбите през първата година, двадесет и пет — втората, на третата година дългът бе погасен. Колкото до „Трансер Нага“, това беше фирма за услуги: нелегален транспорт, чиято отговорност започваше в момента, в който дрогата се натовареше на мароканския бряг и приключваше, щом някой поемеше пратката на испанското крайбрежие или в открито море. С времето, чрез проведени телефонни разговори и други проучвания, можа да се установи, че правилото да не се участва в собствеността на наркотика беше наложено от Тереса Мендоса. Основавайки се на предишния си опит, тя отстояваше позицията, че е по-чисто, ако превозвачът не се намесва. Това гарантираше дискретност, а също липса на имена и доказателства, които да свързват производители, износители, посредници, приемчици и собственици. Начинът на действие беше прост: даден клиент излага нуждите си и „Трансер Нага“ го подпомагала с най-ефективния за случая транспорт, с целия си професионализъм и средства. От точка А трябва да се стигне до точка С и ние се намесваме по средата, в точка В. С течение на времето, вметна Сатурнино Хуарес, докато аз плащах сметката в ресторанта, само дето не бяха рекламирали в „Жълти страници“. Това беше стратегията, която Тереса Мендоса наложи и поддържаше винаги, без да се поддаде на изкушението да приеме част от плащането в наркотик, както правеха обикновено другите превозвачи. Дори когато „Трансер Нага“ превърна Гибралтарския проток в главния вход на кокаина за Южна Европа, колумбийският прах не започна да навлиза с тонове.

[1] Marrajo (исп.). — акула. — Б.пр. ↑

10.

Стоя в ъгъла на бара.

Вече от един час прехвърляше дрехите. Беше петият магазин, в който влизаше тази сутрин. Слънцето осветяваше отсрещния тротоар на улица „Лариос“: масички на открито, коли, леко облечени минувачи. Малага през зимата. Днес ни чака изследователска операция, беше казала Пати. Омръзна ми да ти давам мои неща или да се обличаш като прислужничка. Така че измий маслото изпод ноктите си, нагласи се малко и да тръгваме. На лов. Да придадем блясък на социалното ти положение. Доверяваш ли ми се или не? И ето ги тук. Закусваха един път, преди да тръгнат от Марбеля, после втори път на терасата на кафене „Сентрал“, докато наблюдаваха минаващите хора. Сега се посвещаваха на харчене на пари. Прекалено, според Тереса. Цените бяха стряскащи. И какво от това, беше отговорът. Ти имаш пари и аз ги имам. Освен това, можеш да го приемеш като инвестиция. С пресметната възвръщаемост — нещо, което на теб много ти харесва. Утре ще напълниш торбата с пари, с моторниците, логистиката и целия този воден парк, дето организираш, Мексиканке. Не всичко в живота са подсилени двигатели и леки перки или както там се казва. Време е вече да влезеш в тон с живота, който водиш. Или който ще водиш.

— Как ти се струва това? — Пати се движеше свободно из магазина, смъкваше дрехи от закачалките, оставаше отхвърлените в ръцете на някоя продавачка, която ги следваше услужливо. — … Костюмът със сако и панталон никога не минава от мода. А той впечатлява мъжете от нашата среда, най-вече, когато е облечен от мен, от теб — слагаше дрехите както са на закачалки пред Тереса, до тялото й, за да види как й стоят. — … Джинсите стават, няма защо да се отказваш от тях. Но комбинирани с тъмно сако. Тъмносините сака са перфектни.

Тереса имаше други неща в главата си, по-сложни от цвета на сакото, което да носи с джинсите. Прекалено много хора и прекалено много интереси. С часове разсъждаваше пред тетрадка, изпълнена с цифри, имена, места. Водеше дълги разговори с непознати, които изслушваше внимателно и предпазливо, мъчейки се да ги разгадае, готова да се учи от всички и от всичко. Много неща сега зависеха от нея. Питаше се дали наистина беше подготвена да поеме отговорностите, които преди и през ум не й бяха минавали. Пати го знаеше, но не я интересуваше или се правеше, че не я засяга. Всяко нещо с времето си, казваше тя. Днес на дневен ред са дрехите. Днес е ден за почивка. Днес вечерта се излиза по заведения. Освен това, да се оправяш с бизнеса е по-скоро твоя работа, отколкото моя. Ти си управителката, аз само гледам.

— Виждаш ли?… С джинсите най-добре ти стоят ниски обувки, тип мокасини и тези чанти: „Убрике“, „Валверде дел Камино“. Подхождат ти и андалуските чанти, ръчна изработка. За през деня.

Имаше три от тези чанти в пликовете, които пълнеха багажника на колата, оставена в подземния паркинг на площад „Марина“. От днес няма шега, настояваше Пати. Нито ден повече, без да напълниш гардероба с това, което ти е необходимо. Става ли?… Освен това, да се обличаш добре не е толкова въпрос на мода, колкото на здрав разум. Свиквай с мисълта: малко, но качествено е по-добро от много и лошо. Номерът е да си набавиш основните неща. И после тръгваш от това, което имаш, и го обогатяваш. Слушаш ли ме?

Рядко се случваше Полковник О’Фарел да е толкова приказлива. Тереса я слушаше наистина, заинтригувана от този нов поглед върху дрехите и върху себе си. Досега да се облича по един или друг начин отговаряше на две ясни цели: да се харесва на мъжете — на своите мъже, — и да й е удобно. Дрехите като оръдие на труда, както беше казала Пати, смеейки се гръмогласно. Да се обличаш не е само въпрос на удобство или прелъстяване. Не е дори елегантност, нито статус, а по-скоро тънкости в статуса. Продължаваш ли да ме слушаш?… Облеклото може да е състояние на духа, характер, власт. Жената избира дрехите си според това каква е или каква иска да бъде. И точно в това е разликата. Нещата се учат, разбира се. Както обноските, начина на хранене и разговаряне. Постигаш ги, когато си умен и умееш да наблюдаваш. А ти умееш, Мексиканке. Не съм виждал друг, който да гледа като теб. Индианска лисица. Сякаш четеш книга, като гледаш хората. Книгите вече ги познаваш, време е да се запознаеш и с останалото. Защо? Защото си ми съдружничка и приятелка. Защото дълго ще сме заедно, надявам се, и ще направим големи неща. И защото вече е време да сменим темата на разговора.

— Колкото до това как се обличаш — излизаха от пробната, след като Тереса се огледа с пуловер от кашмир с висока, обърната яка, — никой не казва, че го правиш безлично. Работата е там, че за да вършиш някои неща, трябва да знаеш как да се държиш. И как да изглеждаш. Не всичко отива на всеки. Ето това, например. И през ум да не ти минава за „Версаче“. С дрехи на „Версаче“ ще приличаш на проститутка.

— Добре, но ти ги носиш понякога.

Пати се разсмя. Между пръстите си държеше цигара „Марлборо“, въпреки надписа, че пушенето е забранено и укорителните погледи на продавачката. С ръка в джоба на плетеното сако, върху тъмносива пола. Цигарата — в другата. Веднага я гася, скъпа, беше казала, когато запали първата. Пушеше вече трета.

— Аз имах друго възпитание, Мексиканке. Зная кога да приличам на проститутка и кога — не. Що се отнася до теб, помни, че хората, с които работим, се впечатляват от жените с класа. От дамите.

— Не се занасяй. Аз не съм дама.

— Какво знаеш ти. Да си, да изглеждаш, че си, да станеш нещо или да не бъдеш никога нищо, всичко това са много тънки нюанси. Виж, хвърли един поглед… Истинска дама, казвам ти го. „Ив Сен-Лоран“, тук-там „Шанел“ и „Армани“ за сериозните моменти. Глупостите като тези на Галиано ги остави за другите… Или за по-късно.

Тереса се оглеждаше наоколо. Не й пукаше, че ще се покаже невежа, нито че продавачката ще чуе разговора им. Пати беше тази, която говореше тихо.

— Не винаги зная кое е подходящото… Да комбинираш е трудно.

— Виж, придържай се към едно правило, което винаги действа: петдесет на петдесет. Ако от кръста надолу си предизвикателна или секси, нагоре трябва да си дискретна. И обратното.

Излязоха с торбите и тръгнаха по улица „Лариос“ нагоре. Пати я караше да спира пред всяка витрина.

— За всеки ден и за спорт — продължи тя — е най-добре да ползваш дрехи, които стават за различни случаи. Ако се спреш на дадена марка, гледай да има от всичко по малко — сочеше костюм с леко, тъмно сако с кръгла яка, което Тереса беше харесала много. — Като Калвин Клайн, например. Виждаш ли? Все едно дали е пуловер, кожено яке или вечерна рокля.

Влязоха в този магазин. Беше луксозен бутик, продавачките бяха облечени в униформи с къси поли и черни чорапогащи. Приличат на висши служителки от американски филм, помисли си Тереса. Всички високи и хубави, с много грим, като модели или стюардеси. Дявол да ги вземе. Проклетите пари.

— Най-доброто — каза Пати — е да пазаруваш в магазини като този, които имат разнообразни дрехи от няколко марки. Да го посещаваш често и да им спечелиш доверието. Отношенията с продавачките е важно: познават те, известно им е какво ти харесва и кое ти отива. Казват ти „получихме това“. Ухажват те.

На горния етаж имаше аксесоари от италианска и испанска кожа. Колани. Чанти. Великолепни обувки с прекрасен дизайн. Това, помисли си Тереса, е по-добро от „Серхас“ в Кулиакан, където съпрузите и любовниците на наркотрафикантите ходеха да клюкарстват като луди, с бижутата си, с боядисаните гриви и пачките долари, два пъти в годината, в края на всяка реколта. Тя самата пазаруваше оттам, когато беше с Гуеро Давила — неща, които сега я караха да се чувства неуверена. Вероятно, защото не беше тя самата: беше отпътувала надалеч и тази, която се оглеждаше в огледалата на скъпите магазини, беше друга, от друго време и от друг свят. Много, много далеч. Обувките са най-важни, постанови в това време Пати. Повече от чантите. Знай, че с каквито и дрехи да си облечена, едни лоши обувки те вкарват в калта. На мъжете им се прощава, дори свинщина като тази например да ходят без чорапи, докара я на мода Хулио Иглесиас. При нас всичко е по-драматично. По-непоправимо.

После разгледаха парфюмите и гримовете, помирисваха и пробваха всичко върху кожата на Тереса. След това отидоха да обядват стриди и миди в „Тинтеро“, на плажа на Ел Пало. Вие, латиноамериканките, държеше на своето Пати, имате слабост към тежките парфюми. Опитай се да ги смекчиш. Също и грима. Когато си млада, гримът състарява, а когато си стара, състарява още повече… Ти имаш големи, черни, хубави очи и когато се срешиш на прав път и прибереш косата назад, по мексикански, си прекрасна.

Казваше го и я гледаше в очите, без да отделя поглед от нея дори за секунда. Междувременно сервитьорите сновяха между масите под слънцето с чинии с хайвер, ястия със сардини, сепии, картофи с чеснов сос. В тона й нямаше нито превъзходство, нито пренебрежение. Беше както тогава, когато Тереса бе току-що пристигнала в Ел Пуерто де Санта Мария, и тя я осведомяваше за навиците там. Това — така, онова — иначе. Но сега Тереса забелязваше нещо различно: лека иронична отсянка някъде в ъгълчето на устните й, в струпващите се около клепачите гънчици, когато ги притваряше, усмихвайки се. Знаеш какво се питам, мислеше Тереса. Почти можеш да го чуеш. Защо аз, след като не ти давам това, което наистина искаш да имаш. Само стоя и те слушам. Оставих се да ме заблудиш, че е заради парите, Полковник О’Фарел. Ти не търсеше това. При мен е просто: аз съм лоялна, защото ти дължа много и защото трябва да бъда такава. Защото това са правилата на странната игра, която играем двете. Ясно. Но ти не си от тези. Ти можеш да лъжеш, да предаваш и да забравяш, ако е необходимо. Въпросът е защо мен — не. Или защо все още не.

— Дрехите — продължи Пати, без да променя изражението си, — трябва да се пригаждат към всеки момент. Винаги се набива на очи, ако някой се появява с шал на обяд или на вечеря с къса пола. Това показва липса на критерии или на възпитание. Не знаят кое е подходящо и си слагат най-елегантното или най-скъпото. Това издава веднага парвенюто.

А е умна, рече си Тереса. Много повече от мен. Трябва да разбера защо тогава нещата при нея са такива, каквито са. Имаше всичко. Включително мечта. Но това беше, когато се намираше зад решетките: поддържаше я жива. Би било добре да проверя какво я поддържа сега. Освен да пие, както тя си знае, освен гаджетата, които забърсва от време на време, яките надрусвания с кока и това да ми разправя всичко, което ще направим, когато станем милионерки. Питам се. Навярно прекалено много се питам.

— Аз съм парвеню — каза тя.

Прозвуча почти като въпрос. Никога не беше употребявала тази дума, само я бе чувала или чела в книгите. Но предугаждаше смисъла й. Другата прихна да се смее.

— Ха-ха. Разбира се, че си. По някакъв начин, си. Но няма нужда всички да го знаят. И ще престанеш да бъдеш.

Нещо тъмно се крие в реакцията й, реши Тереса. Нещо, което изглеждаше болезнено и едновременно с това забавно за нея. Вероятно, проблясна й внезапно мисълта, си блъскам главата над нещо, което не е нищо друго, освен самия живот.

— Във всеки случай — додаде Пати, — ако сбъркаш, има едно последно правило. Да носиш всичко с най-голямо достойнство. В крайна сметка, всички бъркаме понякога — продължаваше да я гледа. — Имам предвид дрехите.

Още Тереси изникнаха по онова време: непознати жени, които винаги са били там, без тя да подозира, и други, нови, които се присъединиха към образите в огледалото, към сивите зазорявания и мълчанията. Тях откриваше с любопитство и понякога с изненада. На онзи адвокат от Гибралтар, Еди Алварес, същият, който управляваше парите на Сантяго Фистера и по-късно почти не обърна внимание на защитата на Тереса, му се предостави възможността да се срещне с една от тях. Еди не беше смелчага. Отношенията му с тъмните страни на бизнеса бяха по-скоро периферни: предпочиташе да не вижда и да не чува някои неща. Незнанието — беше казал той в разговора ни в хотел Рок, — е майка на мъдростта и здравословния живот. Затова, когато светна лампата на стълбището на дома си и видя Тереса Мендоса, седнала на стъпалата, изпод мишницата му изпаднаха всички документи, които носеше.

— Мамка му, не е истина — рече той.

После остана безмълвен известно време, без да пророни дума, подпрян на стената, с разпилените книжа в краката, без намерение да ги събере, без намерение да прави каквото и да било друго, освен да възстанови нормалния си сърдечен ритъм. В този момент Тереса, все така седнала, започна бавно и подробно да го информира за повода на посещението си. Направи го с мелодичния си мексикански акцент и с вида си на срамежливо момиче, което е попаднало във всичко това случайно. Никакви упреци, никакви въпроси относно инвестирането в картини или изчезналите пари. Никакво дори бегло споменаване на годината и половина в затвора, нито как адвокатът си изми ръцете със защитата й. Нощем всичко изглежда по-сериозно, задоволи се да каже тя за начало. Впечатлява повече, предполагам. Затова съм тук, Еди. За да те впечатля. От време на време автоматичното осветление изгасваше. Тереса, седнала на стъпалото, вдигаше ръка към електрическия ключ и лицето на адвоката се появяваше — жълтеникаво, с уплашени очи зад очилата, които се смъкваха по влажната, мазна кожа на носа. Искам да те впечатля, повтори тя, сигурна, че адвокатът се бе впечатлил още преди седмица, когато ежедневниците публикуваха информация, че сержант Иван Веласко е бил намушкан шест пъти с нож на паркинга на една дискотека, в четири часа сутринта, когато отивал към новия си мерцедес, пиян, разбира се. Сигурно убиецът е бил наркоман или някой, който се навъртал да краде около колите. Но това, което наистина притесняваше Еди Алварес бе, че сержант Веласко бе убит точно три дни след като друг техен общ познат, довереният човек Антонио Мартинес Ромеро, по прякор Антонио Канябота или просто Канябота, бе открит, легнал по очи, гол, само по чорапи, със завързани на гърба ръце, удушен в един пансион в Торемолинос. Очевидно убийството беше дело на проституиращ хомосексуалист, с който се бе заговорил на улицата един час преди кончината си. Като се свържат фактите, всеки би бил впечатлен, ако имаше достатъчно памет. А Еди Алварес имаше предостатъчно, за да си спомни ролята, изиграна от двамата в случая с Пунта Кастор.

— Кълна ти се, Тереса, аз нямам нищо общо.

— С кое?

— Ти знаеш. С нищо.

Тереса наведе леко глава — продължаваше да седи на стълбите. Премисляше. В действителност тя го знаеше много добре. Затова беше там, вместо да накара един приятел да изпрати друг приятел, както в случаите с полицая и довереното лице. От известно време тя и Олег Язиков си правеха дребни услуги, днес ти на мен, утре аз на теб. А руснакът имаше хора специалисти с интересни способности. Включително наркомани и проституиращи хомосексуалисти.

— Имам нужда от услугите ти, Еди.

Очилата отново се свлякоха надолу.

— Моите услуги?

— Документи, банки, дружества. Такива работи.

Сетне Тереса му обясни. И докато го правеше — всичко е много лесно, Еди, само няколко фирми, банкови сметки и ти да си официалното лице — тя си помисли как животът се обръща и колко много би се смял самият Сантяго на всичко това. Мислеше и за себе си, докато говореше, сякаш можеше да се раздвои в две жени: една прагматична, тя обясняваше на Еди Алварес повода за посещението си — същевременно и повода да е все още жив, — и друга, която наблюдаваше с особена невъзмутимост, отвън, отдалеч, със странен поглед, който тя долавяше, впит в нея самата. У тази, другата, нямаше нито злоба, нито желание за мъст. Именно тя беше поръчала да пратят на оня свят Веласко и Канябота, не за да си разчисти сметките, а — както беше казала и както впоследствие повтори Еди Алварес, — от чувство за ред. Нещата трябва да са такива, каквито са. Сметките да излизат, гардеробите да са подредени. Пати О’Фарел се беше заблудила: мъжете се впечатляват не само от рокли „Ив Сен-Лоран“.

Ще ти се наложи да убиваш, беше й казал Олег Язиков. Рано или късно. Заяви й го един ден, когато се разхождаха по плажа на Марбеля, зад морската алея, покрай собствения му ресторант, носещ името „Царевич“ — дълбоко в себе си Язиков беше носталгичен, — близо до заведението, където Тереса беше работила след излизането си от затвора. Не в началото, разбира се. Ниет, ниет. Така каза руснакът. Освен ако си много буйна или много глупава. Не и ако стоиш настрана и се задоволяваш само да гледаш. Но ще трябва да го правиш, ако искаш да стигнеш до същността на нещата. Ако си последователна, имаш късмет и оцеляваш. Решения. Малко по малко. Ще навлезеш в тъмна зона. Да. Язиков изговаряше всичко това с наведена глава, загледан в пясъка пред скъпите си обувки — Пати би ги одобрила, предположи Тереса. До неговите метър и деветдесет височина и широки рамене, очертаващи се под копринената риза, не по-скромна от обувките, Тереса изглеждаше по-дребна и крехка, отколкото беше в действителност. С къса рокля върху мургавите крака и боси нозе, с коси, развяти пред лицето й от вятъра, тя го слушаше внимателно. Да вземаш своите решения, казваше Язиков с паузите и думите, подредени една след друга. Попадения. Грешки. Работата неминуемо ще ти наложи, рано или късно, да отнемеш живот. Ако си умна, ще изпратиш други да го свършат. В този бизнес, Теса — винаги я наричаше Теса, неспособен бе да произнесе цялото й име, — не е възможно да си добре с всички. Не. Приятелите са добри, докато станат лоши. Тогава трябва да се действа бързо. Но съществува един проблем. Да откриеш точния момент. Когато престанат да бъдат приятели.

— Има нещо важно. Да. В този бизнес — Язиков сочеше очите си с показалеца и средния си пръст. — Да погледнеш човека и веднага да разбереш две неща. Първо, за колко ще се продаде. Второ, кога ще трябва да го убиеш.

В началото на годината Еди Алварес вече не им беше достатъчен. „Трансер Нага“ и дружествата за прикриване на дейността й — със седалище в офиса на адвоката на „Лайн Уол Роуд“, — вървяха много добре и нуждите надскачаха създадената от гибралтареца инфраструктура. Четири „Фантом“-а, базирани на „Марина Шепард“ и два под прикритието на спортни лодки в Естепона. Поддържането на материалната база и заплащането на пилотите и сътрудниците — последното включваше половин дузина униформени и цивилни полицаи — не представляваха особена трудност. Но клиентелата се разширяваше, прииждаха пари, често имаше международни разплащания и Тереса разбра, че е необходимо да приложи по-сложни механизми на инвестиране и пране на пари. Нуждаеха се от специалист, който да заобикаля закона с максимална печалба и минимален риск. Имам човека, каза Пати. Ти го познаваш.

Познаваше го по физиономия. Първото официално събрание се състоя в тихия апартамент в Сотогранде. Дойдоха Тереса, Пати, Еди Алварес, също и Тео Алхарафе: тридесет и пет годишен, испанец, експерт по финансово право и финансова акробатика. Тереса си го спомни веднага, когато преди три дни Пати й го представи в бара на хотел „Корал Бийч“. Беше й направил впечатление на празненството на семейство О’Фарел в имението в Херес: слаб, висок, мургав. Господинът с черна, гъста, сресана назад коса, малко дълга на тила, която обрамчваше скулесто лице и голям, орлов нос. Класическа външност, реши Тереса. Винаги си представяме испанците така, преди да се запознаем с тях: слаби и елегантни, с излъчване на идалгоси, което впоследствие почти винаги се оказва, че не притежават. А и не са такива. Сега разговаряха четиримата около масата от секвоя, върху която бе поставен старинен порцеланов кафеник и чаши от същия сервиз, а напитките бяха в количката до френския прозорец, който гледаше към терасата и откриваше поглед към великолепна панорама — със спортния център, морето, голяма част от далечните плажове на Ла Линеа и сивия вълнолом на Гибралтар. Бяха в малък апартамент без телефон, без съседи, до който се достигаше с асансьор от гаража. Бяха се сдобили с него чрез Пати. Беше записан на името на „Трансер Нага“ — тя го беше купила от собственото си семейство. Беше обзаведен като място за съвещания: добро осветление, модернистична и скъпа картина на стената, дъска с червени, черни и сини маркери. Два пъти седмично и винаги в навечерието на предвиденото съвещание един специалист по електронни устройства, препоръчан от Олег Язиков, преглеждаше апартамента и търсеше скрити подслушватели.

— Практическата част е ясна — казваше Тео. — Да се оправдаят приходите и стандарта на живот: барове, дискотеки, ресторанти — перални. Прави го Язиков, правят го толкова много хора, ще го правим и ние. Никой не контролира броя на сервираните чаши и порциите паеля. Така че е време да се отвори сериозна верига в тази насока. Инвестиции и взаимосвързани или независими дружества, които оправдават дори бензина на колите. Много фактури. Много документи. Данъчните няма да имат нищо против, ако си платим съответните данъци и всичко ще е наред на испанска територия, освен ако няма текущи съдебни процедури.

— Старият принцип — отбеляза Пати. — Където живееш… и така нататък.

Пушеше неспирно, изискана, разсеяна, свела русата си, късо подстригана глава, гледаше всички с очевидната неангажираност на човек, който само минава оттам. Това сякаш беше за нея задоволяване на каприз, забавна авантюра. Поредната.

— Точно така — съгласи се Тео. — Ако имам пълномощия, аз се наемам да създам структура и да ви я представя, като включа вече съществуващата. Между Малага и Гибралтар има предостатъчно места и възможности. Останалото е лесно: първо благата се изсипват в различни дружества, после се създава холдинг, за да се разпределят дивидентите и вие пак си оставате без печалба. Елементарно.

Сакото му бе на облегалката на стола, вратовръзката имаше стегнат, безупречен възел, ризата бе с разкопчани маншети, навити над китките. Говореше бавно, ясно, с плътен глас и на Тереса й харесваше да го слуша. Компетентен и умен, беше разказала накратко Пати. От добро семейство от Херес, брак с богато момиче, две малки дъщерички. Пътува много до Лондон, Ню Йорк, Панама и други такива места. Финансов съветник на фирми от високо равнище. Покойният ми приятел имаше някакви общи дела с него, но Тео винаги е бил много по-умен. Съветва, взема си хонорара и остава в сянка, на дискретен трети план. Наемен работник категория „лукс“, не знам дали ме разбираш. Никога не се издънва, поне доколкото ми е известно. Познаваме се от деца. Един път дори спах с него, бяхме още малки. Не беше кой знае какво в леглото. Бърз. Егоистичен. Но тогава и аз не бях кой знае какво.

— Що се отнася до сериозните неща, въпросът е малко по-сложен — продължаваше Тео. — Говоря за истинските пари, които никога няма да стъпят на испанска земя. Бих посъветвал да забравите за Гибралтар. Това е вавилонско стълпотворение. Всички имат банкови сметки там.

— Но върши работа — каза Еди Алварес.

Чувства се неловко. Ревност, може би, помисли си Тереса. Еди беше свършил добра работа на „Трансер Нага“, но капацитетът му се оказваше ограничен. Всички знаеха това. Гибралтарецът виждаше в мъжа от Херес опасен съперник. И имаше право.

— Върши работа засега — Тео гледаше Еди с прекалена загриженост, подобна на тази, с която буташ човек в инвалидна количка към най-близките стълби. — Не оспорвам свършената работа. Но там имате навика да се събирате и клюкарствате в кварталния бар, и тайната скоро престава да бъде тайна… Освен това на всеки трима гибралтарци един е подкупен. И това е валидно в двете посоки, можем да ги подкупим ние, може и полицията… Върши работа за търговия с някой и друг килограм наркотик или с цигари. Но ние говорим за работа с размах. И в тази сфера Гибралтар няма какво повече да ни предложи.

Еди бутна назад очилата, които падаха на носа му.

— Не съм съгласен — възпротиви се той.

— Все ми е едно — тонът на адвоката от Херес беше станал по-твърд. — Не съм дошъл, за да обсъждам глупости.

— Аз съм… — започна Еди.

Подпря ръце на масата, обърна се първо към Тереса, после към Пати, искаше да привлече вниманието им.

— Ти си от тия, дето тропат на всяка врата — прекъсна го Тео.

Изрече го меко, с безизразно лице. Безстрастно. Доктор, който обяснява на пациента, че на рентгеновите снимки има петна.

— Не ти позволявам…

— Млъкни, Еди — каза Тереса.

Гибралтарецът остана със зяпнала уста и преглътна недоизказаната фраза. Пребито куче, озъртащо се объркано наоколо. Разхлабената вратовръзка и смачканото сако засилваха окаяния му вид. Трябва да внимавам по този фланг, каза си Тереса, докато слушаше смеха на Пати. Едно натирено куче може да стане опасно. Отбеляза си го в бележника, който пазеше в едно кътче в главата си. Еди Алварес. Да го обмисля по-късно. Съществуваха начини да си осигури верността на хората, въпреки огорчението им. Винаги имаше по нещо за всеки.

— Продължавай, Тео.

И той продължи. Най-уместното, рече той, е да се създадат фирми и транзакции на чуждестранни банки, извън контрола на Европейската общност: островите по Суецкия канал, Азия, Карибите. Проблемът е, че много пари идват от съмнителни и престъпни дейности. Трябва да се разсее подозрението от страна на официалните власти чрез редица законни прикрития, след което никой няма да задава излишни въпроси.

— За останалото — заключи той — процедурата е проста: предаване на материала едновременно с превеждане на сумата. Това се доказва чрез копие от суифта: неотменим банков документ, издаван от банката, която превежда парите.

Еди Алварес продължаваше да мисли за себе си и настоя:

— Аз правех това, което искаха от мен.

— Разбира се, Еди — каза Тео. Харесваше й тази негова усмивка, откри Тереса. Умерена и уверена: отхвърляше опозицията, не се гневеше на победения. — Никой за нищо не те упреква. Но вече е време да си починеш малко. Без да забравяш за задълженията си.

Гледаше Еди, а не Тереса, нито Пати, която продължаваше да е все така дистанцирана, а изразът й говореше, че искрено се забавлява. Твоите задължения, Еди. Това беше второто четене. Предупреждение. Този мъж си разбира от работата, помисли си Тереса. Разбира от пребити кучета, защото несъмнено е строшил костите на няколко. Все с кротки думи, дори без да разроши косата си. Изглежда гибралтарецът вникна в посланието, защото се преви почти физически. Без да го поглежда, само с крайчеца на окото, Тереса долови неспокойния поглед, отправен към нея. Разбит. Също както тогава пред вратата на дома му, с разпилените книжа по пода.

— Какво предлагаш? — попита тя Тео.

Той направи жест, с който обхващаше цялата маса, сякаш всичко се намираше там, пред очите им, сред чашите с кафе или в бележника с черни кожени корици, отворен пред него, със златна писалка върху белите страници. Ръцете му, забеляза Тереса, са мургави и поддържани, с добре оформени нокти, с тъмен мъх, подаващ се изпод маншетите, навити два пъти над китките. Запита се на каква ли възраст е спал с Пати. Осемнадесет, двадесет години. Две дъщери, беше казала приятелката й. Жена с пари и две дъщери. Със сигурност и сега продължаваше да спи и с други.

— Швейцария е прекалено сериозна — каза Тео. — Изискват много гаранции и потвърждения. Островите на Суецкия канал са добри и там има филиали на испанските банки, които са зависими от Лондон и са с недотам ясен финансов статут. Но те са прекалено близо, много се набиват на очи и ако един ден Европейската общност натисне и Англия реши да затегне положението, Гибралтар и Суецкия канал ще станат уязвими.

Въпреки всичко Еди не се приемаше за победен. Навярно бяха засегнали патриотичната му жилка.

— Това го казваш ти — възпротиви се той. После промърмори нещо неразбираемо.

Този път Тереса не каза нищо. Гледаше Тео, дебнеше реакцията му. Той поглади замислено брадичката си. Остана така за момент, с наведени очи, накрая ги впи в гибралтареца.

— Не ме дразни, Еди. Става ли? — беше взел писалката, махна капачката й и започна да чертае синя линия на бялата страница на бележника. Само една права, хоризонтална черта, толкова съвършена, сякаш я беше начертал с линия. — Това са истински сделки, не прехвърляния на кашони „Уинстън“ — погледна към Пати, после към Тереса, писалката стоеше над хартията, после оформи края на линията във вид на стрела, насочена към сърцето на Еди… — Наистина ли трябва да присъства на този разговор?

Пати обърна очи към Тереса, като вдигна и изви вежди. Тереса гледаше Тео. Никой не обръщаше внимание на гибралтареца.

— Не — каза Тереса. — Не трябва.

— Е, много добре. Защото би било добре да обсъдим някои технически подробности.

Тереса се обърна към Еди. Той си сваляше очилата, за да изчисти рамките им с кърпичка, сякаш в последните минути се хлъзгаха прекалено често. Попи и носа си. Късогледството засилваше объркаността в очите му. Приличаше на пате, попаднало в петролно петно.

— Слез в „Ке“ да изпиеш една бира, Еди. По-късно ще се видим.

Гибралтарецът се поколеба за миг, после си сложи очилата и се надигна непохватно. Тъжна картина на унижен човек. Беше очевидно, че търсеше да каже нещо, преди да си тръгне и че не му хрумваше нищо. Отвори уста и пак я затвори. Накрая излезе безмълвно: патето, оставящо черни следи, пляс, пляс. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да повърне на улицата. Тео чертаеше втора синя линия в бележника, под първата и пак толкова права. Този път я оформи с две кръгчета в двата края.

— Аз бих предложил Хонконг, Филипините, Сингапур, Карибите или Панама. Няколко от представляваните от мен лица действат с Гран Кайман и са доволни: шестстотин и осемдесет банки на малко островче, на два часа със самолет от Маями. Без гишета, виртуални пари, никакви данъци, поверителността е свещена. Задължени са да дават информация само ако има доказателства за пряка връзка с явна криминална дейност… Но тъй като няма законови изисквания за самоличността на клиента, да се установят подобни връзки се оказва невъзможно.

Сега гледаше двете жени и в три от всеки четири случаи се обръщаше към Тереса. Питам се, разсъждаваше тя, какво ли му е разправяла Полковника за мен. Как беше представила положението. Питаше се още дали е облечена подходящо: широк пуловер в канелен цвят, джинси, сандали. За миг завидя за костюма в бледолилаво и сиво на „Валентино“, който Пати носеше така естествено, все едно й беше втора кожа. Изискана мръсница.

Мъжът от Херес продължи да излага плана си: няколко фирми, чиито седалища не са в Испания, а в чужбина, прикрити от адвокатски кантори със съответните банкови сметки, като начало. И за да не счупим яйцата, ако ги сложим всичките в една кошница, трансфера на определени суми, изпрани по сигурни заобиколни пътища, на доверени депозити и сериозни сметки в Люксембург, Лихтенщайн и Швейцария. Замразени сметки, уточни той, които няма да пипаме, като дългосрочен застрахователен фонд или с пари, вкарани в дружества за управление на имущества, движими и недвижими имоти, патенти и други такива. Безупречни пари, за всеки случай, ако един ден се наложи да унищожим карибската инфраструктура или всичко хвръкне във въздуха.

— Как ви се вижда?

— Звучи добре.

— Да. Преимуществото е, че сега има раздвижване на испански банки на Каймановите острови и можем да се възползваме от случая за първите вноски. Имам добри връзки в Джорджтаун — „Мансу Джонсън и синове“. Банкови съветници, финансови консултанти и адвокати. Пълно обслужване, според изискванията на клиента.

— Не си ли усложняваме прекалено живота? — попита Пати. Пушеше цигара след цигара и трупаше угарки в чинийката на чашата за кафе.

Тео беше оставил писалката върху бележника. Сви рамене.

— Зависи от плановете ви за бъдещето. Направеното от Еди върши работа за сегашното състояние на бизнеса: две плюс две равно на четири. Но ако нещата се развият, добре ще е да подготвите структура, която впоследствие да поеме всяко разширение, без да се прибързва и без да се импровизира.

— Колко време ти трябва, за да организираш всичко? — позаинтересува се Тереса.

Тео отново се усмихна по същия начин: сдържана усмивка, леко мъглява, много различна от усмивките на мъжете, които носеше в паметта си. Все така й харесваше. Навярно сега й харесваха този вид усмивки, защото не означаваха нищо. Обикновена, чиста, механична. Повече жест на добро възпитание, отколкото нещо друго, подобно на блясъка на лъснатото дърво на маса или на каросерията на нова кола. Не криеше никакво обещание: нито симпатия, нито мечтание, нито слабост, нито нежност, нито натрапчивост. Нямаше за цел да мами, да убеждава или да съблазнява. Просто беше там, защото бе свързана с човека, родена и възпитана заедно с него, както учтивите му обноски или добре направения възел на вратовръзката. Алхарафе се усмихваше така, както чертаеше правите линии на белите страници на бележника. Това действаше успокоително на Тереса. До този момент беше чела, имаше спомени и умееше да гледа. Усмивката на мъжа беше от тези, които поставяха нещата на точните им места. Не зная дали ще се получи с него, каза си тя. В действителност не зная дали отново ще легна с някого. Но ако го направя, ще бъде с мъж като този.

— Зависи кога ще ми дадете парите, за да започна. Един месец, най-много. Ще се наложи да пътувате за оформяне на нещата или ще караме съответните хора да дойдат тук или на неутрално място. Един час подписи, преглеждане на документите и всичко ще е приключило… Необходимо е още да се знае кой ще отговаря за това.

Замълча в очакване на отговор. Беше го казал така, между другото. Подробност без особено значение. Но продължаваше да чака и да ги гледа.

— И двете — каза Тереса. — Заедно сме в това.

Тео забави отговора няколко секунди.

— Разбирам. Но е необходим само един подпис. Някой, който ще пуска факсовете или ще провежда съответния телефонен разговор. Има неща, които мога да правя аз, разбира се. Които ще трябва да правя, ако ми дадете частични пълномощия. Но една от вас ще трябва да взема бързите решения.

Прозвуча циничният смях на Полковник О’Фарел. Гаден смях на бивш боец, който се гаври със знамето.

— Това е по твоята част — сочеше Тереса с цигарата. — Бизнесът изисква да се става рано сутрин, а аз спя до късно.

Мис Американ Експрес. Тереса се питаше защо и от кога Пати бе решила да играе тази игра. Накъде тласкаше нея и защо. Тео се отпусна назад на стола. Сега разпределяше погледите си петдесет на петдесет. Невъзмутим.

— Длъжен съм да ти кажа, че така оставяш всичко в нейните ръце.

— Разбира се.

— Добре — хересанецът изгледа изпитателно Тереса. — Тогава проблемът е решен.

Вече не се усмихваше, изразът му беше преценяващ. Задава си същите въпроси относно Пати, каза си Тереса. За нашите взаимоотношения. Пресмята всичките „за“ и „против“. До каква степен ще съм изгодна. Или ще създавам проблеми. До каква степен тя ще ги създава.

Тогава предусети много от нещата, които щяха да се случат.

Пати ги наблюдава дълго, след като излязоха от съвещанието: когато тримата слизаха с асансьора, разменяха последните си впечатления и се разхождаха по вълнолома на спортното пристанище, а Еди Алварес, подозрителен и забравен, стоеше на вратата на бар „Ке“, подобно на човек, току-що замерен с камък и очакващ нов удар. Призракът на Пунта Кастор и навярно споменът за сержант Веласко и Канябота го бяха стиснали за гърлото. Пати имаше замислен вид, с притворени очи, с по-дълбоки бръчици около тях, по лицето й се мяркаше израз на любопитство или може би се забавляваше, или и двете неща — забавен интерес или интересно забавление — танцуваха вътре, в някой ъгъл на мислите й, чужди на цялата тази работа. Сякаш полковник О’Фарел се усмихваше скрито, присмивайки се леко на Тереса, а също и на себе си, на всичко и на всички. Гледаше ги по този начин, на излизане от съвещанието в апартамента в Сотогранде, като че ли бе посяла марихуана в планината и чакаше момента за събиране на реколтата. Държеше се така и по време на разговора с Тео до пристанището, а също и през седмиците и месеците, когато Тереса и Тео Алхарафе започнаха да се сближават. От време на време на Тераса й идваше до гуша, тогава се изправяше срещу Пати и й казваше, хей, какво става, стара негоднице, изплюй камъчето. А другата се усмихваше по различен начин, широко, сякаш нямаше нищо общо с това. Ха-ха, казваше тя, запалваше цигара, пийваше една чаша, поемаше две тънки линии кока или започваше да говори за каквото и да е с присъщото си съвършено лекомислие. С времето, привиквайки към нрава й, Тереса беше отгатнала, че никога не е напълно лекомислена, нито пък напълно искрена. Само понякога ставаше за кратко предишната: Полковник О’Фарел, изискана, жестока, хаплива, приятелката, която познаваше, с мрака, дебнещ зад фасадата. По-късно и във връзка с Тео Алхарафе, Тереса разсъждаваше до каква степен приятелката й беше предвидила, отгатнала или нагласила — жертвайки собственото си предопределение, приемайки картите, които сама бе раздала, — много от нещата, които щяха да се случат между тях и които в известен смисъл се случиха между тях тримата.

Тереса често се срещаше с Олег Язиков. Допадаше й този едър и спокоен руснак. Той гледаше на работата, парите, живота и смъртта с безстрастна славянска обреченост и й напомняше за характера на някои мексиканци от севера. Пиеха кафе или се разхождаха след някоя работна среща, понякога отиваха да вечерят в ресторанта на Сантяго, намиращ се на крайморската алея на Марбеля — на руснака му харесваха морските специалитети с бяло вино, — а телохранителите кръстосваха на отсрещния тротоар до брега. Не беше от приказливите, но когато бяха сами и разговаряха, Тереса го чуваше да казва неща, на които първоначално не придаваше значение, но после я караха дълго да размишлява. Никога никого не се опитваше да убеди, нито противопоставяше един аргумент на друг. Нямам навика да споря, споделяше той. Казват ми, че вече ще е по-малко, отвръщам „добре, така да бъде“. После правя каквото смятам за необходимо. Този човек, разбра скоро Тереса, имаше една гледна точка, определен начин да вниква в света и населяващите го хора: не я смяташе нито за разумна, нито за благочестива. Само за полезна. Спрямо нея нагаждаше поведението и обективната си жестокост. Има животни, казваше той, които остават на дъното на морето в раковина. Други излизат, излагат живота си и рискуват. Някои достигат брега. Стават. Ходят. Въпросът е да видиш колко далеч ще стигнеш, преди да се е изчерпало времето, с което разполагаш. Да. Колко ще издържиш и какво ще направиш, докато те има. Затова всичко, което помага да оцелееш, е наложително. Останалото е излишно. Неналожително, Теса. В моята работа, както и в твоята, трябва да се придържаме към простата рамка от тия две думи. Наложително. Неналожително. Разбираш ли?… А втората от тези две думи включва живота на другите. Или понякога го изключва.

В крайна сметка Язиков не беше толкова непроницаем. Никой не беше. Тереса се беше научила, че собствените й мълчания, умело разпределени, карат другите да говорят. Така постепенно опозна руския гангстер. Един от дядовците на Язиков бил царски кадет по времето на болшевишката революция. През последвалите трудни години семейството запазило спомена за младия офицер. Подобно на мнозина от своята класа, Олег Язиков се възхищаваше на смелостта — това, щеше да си признае накрая, го накарало да хареса Тереса. Една нощ на водка и разговори на терасата на бар „Салдуба“ в Пуерто Банус тя долови някаква сантиментална нотка, почти носталгична, в гласа на руснака, когато той спомена мимоходом кадета, по-късно полковник от Николаевския конен полк, който успял да остави един син, преди да изчезне в Монголия или Сибир, разстрелян през 1922 година, заедно с барон фон Унгерн. Днес е рожденият ден на цар Николай, каза изненадващо Язиков, когато бутилката „Смирноф“ бе две трети изпита, обърнал встрани лице, сякаш призракът на младия белогвардеец всеки момент щеше да се появи в дъното на крайбрежната алея, между ролс-ройсовете, ягуарите и големите яхти. Сетне, замислен, вдигна чашата с водка, с очи, отправени към полумрака. Държа я така, докато Тереса чукна своята чаша в неговата и двамата пиха, като се гледаха в очите. При все че Язиков се усмихваше и се присмиваше сам на себе си, тя, която почти нищо не знаеше за руския цар и още по-малко за дядовците офицери от конния полк, разстреляни в Манджурия, проумя, че въпреки гримасата на руснака, той извършваше тържествен, дълбоко скъп ритуал, в който тя имаше привилегията да участва. Разбра още, че жестът й да чукне чашата си в неговата беше сполучлив, защото я приближаваше към сърцето на един опасен и необходим мъж. Язиков напълни отново чашите. Рожден ден на царя, повтори той. Да. И от почти един век, дори когато тази дата и тези думи бяха забранени в СССР, рая на пролетариата, баба ми, родителите ми, по-късно и аз самият, вдигахме вкъщи наздравица с водка. Да. В негова чест и в чест на кадета Язиков, от Николаевския конен полк. Още го правя. Да. Както сама виждаш. Където и да съм. Без да отронвам дума. Включително един път през единадесетте месеца, когато се скапвах като войник. Афганистан. Сетне наля още водка, докато бутилката свърши. Тереса си помисли, че всяко човешко същество има своя скрита история и когато човек е достатъчно мълчалив и търпелив, в крайна сметка може да я узнае. Това беше добро и поучително. И най-вече полезно.

Италианците, беше казал Язиков. Тереса го обсъди на следващия ден с Пати О’Фарел. Казва, че италианците искат среща. Трябва им надежден транспорт за техния кокаин и той смята, че ние можем да им помогнем с нашата инфраструктура. Доволни са от работата с хашиша и желаят да вдигнат залога. Старите галисийски „амос до фуме“ са им далеч, имат други връзки и освен това полицията ги гледа под лупа. Така че са се допитали до Олег дали ще имаме нещо против да се заемем. Да им отворим голям път на юг, покриващ Средиземно море.

— И какъв е проблемът?

— Че няма да има връщане назад. Ако приемем един ангажимент, трябва да продължим. Усложняваме си живота. Има повече рискове.

Намираха се в Херес, похапваха тортиля със скариди с бутилка вино „Тио Пепе“ в бар „Кармела“, на масите под старата арка във форма на тунел. Беше събота сутрин, слънцето заслепяваше с лъчите си разхождащите се хора по площад „Аренал“: съпружески двойки, стъкмени за предобедния аперитив, семейства с малки деца, групички по вратите на кръчмичките около тъмните бъчви с вино, извадени на улицата като маси. Бяха отишли да разгледат избите на „Фернандес де Сото“, които бяха обявени за продан — обширна сграда със стени, боядисани в бяло и охра, просторни вътрешни дворове с арки и решетки на прозорците, огромни прохладни изби, пълни с бурета от черен дъб с имената на различните вина, изписани с тебешир. Беше предприятие пред фалит. Принадлежеше на фамилия, която Пати определяше като добре известните, разорени от разходите, от чистокръвните андалуски коне и от поколение, абсолютно отказало се от търговията: двама сина, празноглави и комарджии, които от дъжд на вятър се появяваха по клюкарските списания — единият и в криминалните хроники, заради развращаване на малолетни, — и които Пати познаваше от деца. Инвестицията беше препоръчана от Тео Алхарафе. Запазваме земите в близост до лагуната при Санлукар и частта от сградата в Херес, принадлежала на благородници. В другата половина на градския парцел построяваме апартаменти. Колкото по-уважаван бизнес имаме, толкова по-добре. А една изба с име и традиция дава престиж. Пати се смя много на това с престижа. Името и традицията на моето семейство въобще не ме направиха уважавана, каза тя. Но идеята й се струваше добра. Така че двете заминаха за Херес. Тереса — облечена за случая като делова дама, сако, сива пола, черни обувки с токове, коса, сресана на прав път и прибрана на тила, две обикновени сребърни халки за обици. Бижутата се ползват възможно най-малко и винаги качествени. Никакви дрънкулки, дори луксозни не. Парите трябва да се харчат само за обици и часовници. В някои случаи дискретна гривна или седемте еднакви гривни, които носиш от време на време. Златна верижка на врата, тънка. По-добре верижка или синджир, отколкото гердан, но ако все пак решиш да сложиш, нека да е ценен: корал, кехлибар, перли… Истински, разбира се. То е като картините по къщите. По-добре свястна литография и хубава старинна графика, отколкото лоша живопис. И докато оглеждаха с Пати сградата на винарската изба, придружавани от прекалено любезния управител, нагласен в единадесет часа сутринта като за великденските празненства в Севиля, високите тавани, стилизираните колони, полумракът и тишината напомняха на Тереса на мексиканските катедрали, построени от конквистадорите. Странно е, мислеше си тя, как някои старинни места в Испания й вдъхваха увереността, че се среща с нещо, което вече носеше в себе си. Сякаш архитектурата, нравите, атмосферата обясняваха много неща, които беше смятала, че принадлежат единствено на нейната страна. Била съм тук, хрумваше й внезапно, когато свиваше зад ъгъла на някоя улица или пред портите на някоя голяма къща или църква. Да му се не види. Има нещо мое, което е минавало оттук и обяснява част от това, което съм.

— Ако са италианците, ще се ограничим само с транспорта, всичко ще си продължи постарому — каза Пати. — На който разтоварим, плаща. И той не знае нищо. Веригата се къса там: няма собственици, няма имена. Не виждам никакъв риск.

Привършваше последното парче тортиля със скариди, под светлината преминаваща през арката, под която косата й добиваше златист блясък. Понижаваше гласа си, като говореше. Тереса запали една цигара „Бисонте“.

— Нямам предвид подобен вид рискове — възрази тя.

Язиков беше съвсем ясен. Не искам да те лъжа, Теса, бяха думите му на терасата на Пуерто Банус. Камората, Мафията и Н’Дрангета[1] са сурови хора. Ако нещо се обърка, има много за губене. А от другата ти страна ще са колумбийците. Да. И те не са божи кравички. Не. Хубавото е, че италианците работят с хората от Кали, не толкова свирепи като безмозъчните същества от Меделин, Пабло Ескобар и цялата му шайка психопати. Ако влезеш в играта, то е завинаги. Не е възможно да слезеш от влак, който е в движение. Не. Влаковете са добри, щом в тях има клиенти. Лоши са, ако в тях пътуват неприятели. Не си ли гледала „От Русия с любов“?… Лошият, който се опълчва срещу Джеймс Бонд във влака, е руснак. Не ти отправям предупреждение. Не. Съвет. Да. Приятелите са приятели, докато… Казваше това, когато Тереса го прекъсна. Докато престанат да бъдат, довърши тя. Усмихваше се. Язиков се взря внимателно в нея, станал изведнъж сериозен. Ти си една много умна жена, Теса, каза той след известно мълчание. Учиш бързо, от всичко и от всички. Ще оцелееш.

— А Язиков? — попита Пати. — Той не участва ли?

— Той е хитър и благоразумен. — Тереса гледаше минувачите през арката към Аренал. — Както казваме в Синалоа, неговото е изпипана работа. Иска да участва, но не той да направи първата крачка. Ако ние влезем, ще се възползва. След като ние се заемем с транспорта, може да подсигури надеждно снабдяване на своите хора, при това добре контролирано. Но първо иска да провери системата. Италианците му дават възможността да опита с малък риск. Ако всичко действа добре, ще върви напред. Ако ли не, ще продължи както до сега. Не желае да компрометира позициите си тук.

— Заслужава ли си?

— Зависи. Ако го правим добре, ще са страшно много пари.

Пати беше кръстосала крак върху крак: пола „Шанел“, обувки с бежов ток. Поклащаше едното си стъпало, сякаш в такт с някаква музика, която Тереса не чуваше.

— Добре. Ти управляваш бизнеса — тя наклони глава на една страна. Бръчките се очертаха около очите й. — Затова е удобно да се работи с теб.

— Казах ти, че има рискове. Могат да ни видят сметката. И на двете.

Смехът на Пати накара сервитьорката на вратата да се обърне и да ги погледне.

— Веднъж вече ми я видяха. Така че решавай ти. Ти си моето момиче.

Продължаваше да я гледа по същия начин. Тереса не каза нищо. Взе чашата с виното и я поднесе към устните си. С вкуса на цигари в устата, виното й се стори горчиво.

— Казала ли си го на Тео? — попита Пати.

— Още не. Но той пристига в Херес тази вечер. Ще трябва да е в течение, разбира се.

Пати отвори чантата, за да плати сметката. Извади дебела пачка банкноти, съвсем не дискретно, някои паднаха на земята. Наведе се да ги събере.

— Разбира се — каза тя.

* * *

Имаше нещо от разговора с Язиков в Пуерто Банус, което Тереса не спомена пред приятелката си. Нещо, което я караше да се оглежда с прикрита боязън. Което я поддържаше с бистър ум и нащрек и което усложняваше сивите зазорявания, намиращи я все така будна. Носят се слухове, беше подхвърлил руснакът. Да. Неща. Някой ми каза, че питат за теб в Мексико. Поради неизвестна за мен причина — изгледа я изпитателно, казвайки това, — си събудила интереса на твоите сънародници. Или спомена. Питат дали си същата Тереса Мендоса, която е напуснала Кулиакан преди четири-пет години… Същата ли си?

Продължавай да говориш, беше помолила Тереса. Язиков сви рамене. Не зная много повече, каза той. Само че питат за теб. Приятел на един приятел. Да. Натоварили са го да провери в какви води плуваш сега, дали е истина, че напредваш в бизнеса. Че освен с хашиш, мислиш да се занимаваш и с кока. Очевидно в твоята страна има обезпокоени хора, защото колумбийците, след като твоите сънародници сега им затварят пътя към САЩ, могат да се насочат насам. Да. И една мексиканка, замесена в тази работа, случайно, разбира се, сигурно не им се нрави много. Не. Особено, ако вече я познават. Отпреди. Така че внимавай, Теса. В тази търговия да имаш минало не е нито зле, нито добре, стига да не привличаш много вниманието. А на теб нещата ти вървят прекалено добре, за да не го привличаш. Миналото ти, това, за което никога не говориш, не е моя работа. Ниет. Но ако си имаш неуредени сметки, винаги си изложена на опасността някой да поиска да се разплатите.

Преди много време, в Синалоа, Гуеро Давила я беше вземал със себе си на полет. Помнеше първия път. След като паркира бронкото, освети с фаровете му жълтия покрив на аерогарата и поздрави войниците на смяна до пистата, пълна с малки самолети, излетяха почти на зазоряване, за да видят как изгрява слънцето над планините. Тереса си спомняше Гуеро до себе си в кабината на „Чесна“-та. Слънчевите лъчи се отразяваха в зелените стъкла на тъмните му очила, ръцете му бяха върху лостовете за управление, двигателят мъркаше, образът на свети Малверде висеше на таблото — „Нека Господ да благослови пътя ми и да ми помогне да се върна“. И възвишенията на Сиера Мадре — в седефен цвят, златистите отблясъци във водите на реките и езерата, със зелените полета марихуана, плодородната равнина и морето в далечината. В онова утро, видяно там, от високото, с широко отворени от изненада очи, светът се стори на Тереса чист и красив.

Мислеше за това сега, в хотелската стая в Херес, на тъмно, само на светлината, идваща от градината и басейна, която открояваше завесите на прозореца. Тео Алхарафе вече си беше отишъл, гласът на Хосе Алфредо звучеше от малката стереоуредба до телевизора и видеото. Стоя в ъгъла на бара, пееше той. Слушам песента, която поръчах. Гуеро Давила й беше разказал, че Хосе Алфредо Хименес е умрял като пияница, композирайки последните си песни по баровете, а текстовете ги записвали негови приятели, защото вече не можел дори да пише. „Споменът за теб и аз“, се казваше тази песен. И по всичко изглеждаше, че е от последните.

Беше се случило това, което трябваше да се случи. Тео пристигна в късния следобед за подписването на документите за винарската изба „Фернандес де Сото“. После пиха по чашка, за да го отпразнуват. Първо една, после още няколко. Разхождаха се тримата, Тереса, Пати и той, из старата част на града, сред старинни дворци и църкви, по улици пълни с кръчмички и локали. На бара на един от тях, когато Тео се наведе да й запали цигарата, която току-що беше сложила в уста, Тереса почувства погледа на мъжа. От колко време, помисли тя изведнъж. От колко време не съм го правила. Харесваше й орловият му испански профил, мургавите, уверени ръце, усмивката, лишена от намерения и обвързаности. И Пати се усмихваше, макар и с далечна, различна усмивка. Примирена. Обречена. Точно когато приближаваше лице към ръцете на мъжа, които закриваха огънчето в шепата си, чу Пати да казва: трябва да тръгвам, сетих се, че имам спешна работа. Ще се видим по-късно. Тереса се обърна да й каже, не, почакай, идвам с теб, не ме оставяй тук. Но другата вече се отдалечаваше, без да погледне назад, с чанта, метната на рамо. Така че Тереса я изпрати с поглед, докато продължаваше да чувства погледа на Тео. В този момент се запита дали Пати и той си бяха говорили преди. Какво ли си бяха казали. Какво щяха да си кажат после. Не, отсече тя като с камшичен удар. Няма начин. Не трябва да смесвам напитките. Не мога да си позволя някои луксове. Аз също си тръгвам. Но нещо в кръста и корема я караше да остане: осезаем и силен порив, съставен от умора, самота, очакване, отпуснатост. Искаше да си почине. Да усети кожа на мъж, пръсти по тялото си, нечия уста, впита в нейната. Да изгуби инициативата за малко, да се остави в ръцете на някого, който да действа вместо нея. Който да мисли от нейно име. Тогава си спомни разполовената снимка, която носеше в чантата си, в портфейла. Момичето с големи очи, с ръката на мъжа на раменете й, чуждо на всичко, наблюдаващо света, сякаш от кабината на „Чесна“-та в седефено утро. Най-сетне се обърна, бавно, премислено. Докато го правеше си мислеше, гадни, мръсни мъже. Винаги сте готови и много рядко разсъждавате по въпроса. Беше напълно убедена, че рано или късно единият от двамата, или може би двамата, щяха да платят за това, което предстоеше да се случи.

Ето я сега, сама. Слушаше Хосе Алфредо. Всичко стана по предвидимия начин и спокойно, без излишни думи и ненужни гримаси. Толкова стерилно, колкото и усмивката на Тео, опитен, обигран и внимателен. Удовлетворителен в много насоки. И внезапно, почти в края на няколкото края, до които той я доведе, невъзмутимият разум на Тереса отново прозря, че я наблюдава — че се самонаблюдава, — както в други случаи, гола, най-сетне наситена, с разрошена коса паднала върху лицето, спокойна след възбудата, желанието и удоволствието, със съзнанието, че възможността да бъде притежавана от другите, отдаването й на тях, всичко това беше свършило при скалата на Леон. Хвана се, че мисли за Пати, за потреперването й, когато я целуна в устата в затворническата килия, за начина, по който ги гледаше, когато Тео запалваше цигарата й на бара. И си каза, че Пати навярно се стремеше към това. Да я тласне към самата нея. Към образа в огледалата, с онзи ясен поглед, без никога да се самозалъгва.

След като Тео си тръгна, тя застана под душа. Пусна много гореща вода, чиято пара запотяваше огледалото в банята. Натри кожата си със сапун, бавно, старателно. После се облече и излезе на улицата да се поразходи сама. Вървя напосоки, докато в една тясна уличка с прозорци с решетки, чу най-изненадващо мексиканска песен. Да залезе животът ми пред чаша вино. Не е възможно, рече си тя. Не е възможно това да се случва сега, тук. Вдигна лице и видя рекламния надпис на вратата: „Ел Мариачи“.

Мексиканска кръчма. Тогава се разсмя почти на глас, защото разбра, че животът и съдбата заплитат изкусни ходове, които понякога се оказват повече от очевидни. Дявол да го вземе. Бутна летящата врата и влезе в истинска кръчма с бутилки текила зад бара, с млад, пълничък келнер, който сервираше бира „Корона“ и „Пасифико“ на хората, които бяха там, и пускаше компактдискове на Хосе Алфредо. Поръча една „Пасифико“, само за да докосне жълтия й етикет. Поднесе бутилката към устните си, за да усети вкуса й, който й носеше толкова спомени. После поръча текила „Ерадура Репосадо“ и й я сервираха в истинско стъклено „кабалито“ — висока и тясна чашка. Сега Хосе Алфредо питаше „защо дойде да искаш от мен съчувствие, щом знаеш, че в живота пиша текста на последната си песен“. В този миг Тереса почувства пълно щастие, толкова силно, че се стресна. Поръча нова текила, после още една на сервитьора, който беше разпознал акцента й и й се усмихваше приветливо. „Когато седях по кръчмите, започна друга песен, не чувствах никаква болка“. Извади шепа банкноти от чантата си и каза на сервитьора да й даде една неотворена бутилка текила и че иска също да купи записите, които слушаха. Не мога да ви ги продам, каза момчето, учудено. Тогава тя извади още пари, после още и покри с тях бара пред смаяния сервитьор. Накрая й ги даде, бутилката, двойните компактдискове на Хосе Алфредо, казваха се „100-те класики“, четири диска със сто песни. Мога да купя всяко нещо, мина й нелепа мисъл през ума — или не чак толкова нелепа, в крайна сметка, — когато излезе от кръчмата с текилата, без да я интересува, че хората я виждат с бутилка в ръка. Отиде до стоянката на такситата — усещаше земята да се движи странно под краката й, — и се прибра в хотелската стая.

Там продължи. Бутилката беше почти преполовена, докато припяваше на текста на песента. „Слушах песен, която аз поръчах. Сервираха ми от моята текила. И мислите ми тръгват към теб.“ Светлините от градината и басейна оставяха стаята в полумрак, огряваха слабо намачканите чаршафи, ръцете на Тереса, държащи цигарите с хашиш в тях, посягащи към чашата и бутилката, които стояха на нощното шкафче. Кой не познава в този живот толкова познатата измяна, която ни оставя една лоша любов. Кой не идва в бара за своята текила и своята песен. Питам се коя съм сега, казваше си тя, помръдвайки безмълвно устни. Хей, здрасти, момиче. Питам се каква ме виждат останалите и дано да ме виждат от много, много далеч. Как беше това? Нужда от един мъж. Давай. Да се влюбиш. Вече не. Свободна, навярно това беше думата, макар да звучеше високопарно, преувеличено. Вече дори не ходеше на църква. Погледна нагоре, към тъмния таван и не видя нищо. Сервират ми вече последните капки в последната чаша, казваше в този момент Хосе Алфредо, казваше го и тя. Сега единствено ви моля да изсвирите още веднъж „Тази, която си отиде“.

Потръпна отново. Върху чаршафите, до нея, беше скъсаната снимка. Много студено беше да си свободна.

[1] Калабрийската мафия. — Б.р. ↑

11.

Не зная да убивам, но ще се науча.

Казармата на градската полиция на Галапагар се намира в покрайнините на града, близо до Ел Ескориал: долепени една до друга къщи за семействата на стражарите и една по-голяма сграда за комендантството, на фона на снежно сив планински пейзаж. Точно — парадокс на живота — зад сглобяемите къщи с приличен вид, подслоняващи общност от ромски произход, с които поддържаха добро съседство, опровергавайки старите клишета на Лорка за Ередияс, Камбориос и патрулни двойки с лъскави тривърхи шапки[1]. След като се представих на портала, оставих колата си на охраняемия паркинг. Една полицайка, висока, руса — в зелена униформа, включително лентата, с която косата й бе вързана на опашка под шапката, подобна на тази, с която изобразяват света Тереса, — ме заведе до кабинета на капитан Виктор Кастро. Той представляваше малка стая с компютър на бюрото и испанското знаме на стената. До него, като украса или трофеи, бяха закачени стар Маузер Коруня от 45 година и автомат Калашников АКМ.

— Мога да ви предложа единствено ужасно кафе — каза ми той.

Приех кафето. Той сам го донесе от машината в коридора, като разбъркваше безвкусната напитка с пластмасова лъжичка. Беше бълвоч, наистина. Колкото до капитан Кастро, той се оказа един от онези хора, които ти допадат от пръв поглед: сериозен, с енергични движения, безупречен в зелената си куртка и сива коса, подстригана ниско, с мустаци като на капитан Алатристе[2], които също започваха да сребреят. Погледът му беше открит и прям, също като ръкостискането, с което ме посрещна. Имаше лице на честен човек. Навярно това, наред с другите неща, бе накарало висшестоящите да му възложат преди време командването на групата „Делта Куатро“ на Коста дел Сол. Според моите сведения, честността на капитан Кастро се оказала впоследствие неудобна дори за собствените му началници. Това навярно обясняваше факта, че го посещавах в това забутано градче в планината над Мадрид, в комендатура, наброяваща тридесет полицаи, чието командване съответстваше на по-нисш чин от неговия. Костваше ми и известни усилия — връзки, стари приятели, — за да бъде тази среща позволена от Генералната дирекция на градската полиция. Както самият капитан Кастро отбеляза философски по-късно, докато ме изпращаше учтиво до колата, Щурците Пепитос[3] никога не са правили — не сме правили, каза той със стоическа усмивка, — кариера никъде.

Сега говорехме за въпросната кариера, той — седнал зад бюрото в малкия си кабинет, с осем разноцветни ленти на ордени, пришити отляво на куртката му, и аз с кафето си. Или за да сме точни, говорехме за първия път, когато си бе имал работа с Тереса Мендоса. По повод разследването на убийството на полицай от комендантството на Манилва, сержант Иван Веласко, когото разкрил — капитанът много внимателно подбираше думите си, — като посредник със съмнителна почтеност. Другите, с които предварително бях говорил за това лице — сред тях и бившият полицай Нино Хуарес, — го бяха определили като абсолютен кучи син.

— Веласко бе убит при съмнителни обстоятелства — обясни той. — Така че поработихме малко върху това. Някои съвпадения със събития от света на контрабандата, сред тях случаят „Пунта Кастор“ и смъртта на Сантяго Фистера, ни накараха да свържем убийството с излизането на Тереса Мендоса от затвора. Макар че нищо не можа да се докаже, това ме отведе до нея. С времето станах специалист по Мексиканката: следене, видеозаписи, подслушвани телефони с прокурорско нареждане… Знаете — той сякаш приемаше, че това ми е известно, — работата ми не е да следя трафика на наркотика, а да изследвам обкръжаващата го среда. Хората, които Мексиканката купуваше и подкупваше, а с времето те станаха много. Включително банкери, съдии и политици. Както и мои колеги: митничари, градски стражари и полицаи.

Думата „полицаи“ ме накара да кимна одобрително, заинтригуван. Да преследваш преследвачите.

— Каква беше връзката на Тереса Мендоса с комисар Нино Хуарес? — попитах аз.

Подвоуми се за миг, изглежда преценяваше стойността или истинността на всяко нещо, което щеше да каже. После на лицето му се изписа двусмислено изражение.

— Нямам много повече за казване от публикуваното в момента по вестниците… Мексиканката успя да проникне дори в Службата за борба с организираната престъпност на Коста дел Сол. В крайна сметка Хуарес започна да работи за нея, подобно на мнозина други.

Сложих пластмасовата чашка на бюрото и останах така, леко приведен напред.

— Никога ли не се опита да купи вас?

Мълчанието на капитан Кастро ставаше неловко. Гледаше безизразно чашката. За миг си помислих, че срещата ни е приключила. Беше удоволствие за мен, господине. Довиждане и сбогом.

— Знаете ли, аз разбирам нещата — каза най-сетне той. — … Разбирам, макар да не оправдавам, че някой, който взема малка заплата, намира изход от положението, когато му кажат: виж, утре, както си стоиш на служебното място, вместо насам, гледай натам. В замяна подлага ръка и получава пачка банкноти. Човешко е. Всеки знае себе си. Всички искаме да живеем по-добре, отколкото живеем… Но едни имат мяра, други — не.

Отново потъна в мълчание и вдигна очи. Склонен съм да се съмнявам в невинността на хората, но в този поглед не се съмнявах. Макар че никога не се знае. Във всеки случай, бяха ми говорили предварително за капитан Виктор Кастро, трети във випуска си при дипломирането, седем години в баската провинция Гипускоа — в казармите Инчаурондо в Сан Себастиан, после доброволец в Босна, орден за заслуги към полицията с червена лента.

— Разбира се, че се опитаха да ме купят — рече той. — Не беше нито първият, нито последният случай — тук си позволи лека, толерантна усмивка. — Дори в това градче се опитват от време на време, в други мащаби. Бут шунка за Коледа от строителен предприемач, покана от общински съветник… Убеден съм, че всеки си има цена. Вероятно моята беше прекалено висока. Не зная. Истината е, че мен не ме купиха.

— Затова ли сте тук?

— Това е добро място — гледаше ме невъзмутимо. — Спокойно. Не се оплаквам.

— Вярно ли е това, което се говори, че Тереса Мендоса си е създала връзки дори в Генералната дирекция на градската полиция?

— За това трябва да попитате в Генералната дирекция.

— Вярно ли е, че сте работили със съдия Мартинес Пардо по едно разследване, което е било замразено от Министерство на правосъдието?

— Ще ви отговоря както преди. Питайте в Министерство на правосъдието.

Кимнах с глава, приемах правилата. Поради някаква причина, това ужасно кафе в пластмасова чашка засилваше симпатията ми към него. Припомних си бившия комисар Нино Хуарес на масата в кафене „Лусио“, отпиващ „Виня Педроса“, реколта 96 година. Как го беше обяснил моят събеседник преди малко? Да. Всеки знае себе си.

— Разкажете ми за Мексиканката — казах аз.

В същото време извадих от джоба си копие от снимката, направена от митническия хеликоптер, и я сложих на бюрото: Тереса Мендоса, осветена в непрогледната нощ, сред облак от пенеща се вода, проблясваща под светлината около нея, лицето, мократа коса, ръцете на раменете на пилота на моторницата. Препускаха с петдесет възела към скалата на Леон и съдбата си. Знам я тази снимка, каза капитан Кастро. Но се загледа известно време в нея, замислен, после я побутна отново към мен.

— Беше много умна и съобразителна — добави след миг. — Възходът й в този толкова опасен свят беше изненада за всички. Рискува и имаше късмет… От жената, която придружаваше любовника си на лодката до жената, която аз познавах, има извървян дълъг път. Видели сте репортажите в пресата, предполагам. Снимките в списание „Ола“ и останалите. Придоби финес, обноски и култура. И стана могъща. Легенда, казват. Кралицата на Юга. Журналистите я нарекоха така… За нас винаги е била Мексиканката.

— Убивала ли е?

— Разбира се, че е убивала. Или са го правили от нейно име. В този бизнес да убиваш е част от работата. Но, забележете, колко е хитра. Никой нищо не можа да докаже. Нито едно убийство, нито един транспорт. Кръгла нула. Дори данъчните тръгнаха по следите й, за да видят дали оттам няма да излезе някоя възможност да я хванат натясно. Нищо… Подозирам, че е купила тези, които са я проучвали.

Мисля, че долових нотка на горчивина в думите му. Загледах го любопитно, но той се облегна назад на стола. Да не продължаваме по този път, казваше изразът му. Обратното би означавало да се отклоним от въпроса и да излезем извън моята компетентност.

— Как стигна толкова бързо и толкова далеч?

— Вече казах, че беше умна и имаше късмет. Дойде точно когато колумбийските мафии търсеха алтернативни пътища за Европа. Но освен това беше и новаторка… Ако сега мароканците са господари на трафика на двата бряга на Протока, то е благодарение на нея. Започна да разчита повече на тези хора, отколкото на трафикантите от Гибралтар или Испания. Превърна една хаотична дейност, почти любителска, в печелившо предприятие. Дори промени външния вид на служителите си. Караше ги да се обличат както трябва, никакви дебели златни вериги и парвенюшка мода: обикновени костюми, небиещи на очи коли, апартаменти вместо луксозни къщи, таксита за отиване на работни срещи… И така, мароканският хашиш прокара пътищата на кокаина към източно Средиземно море, като измести другите мафии и галисийците, стремящи се да се настанят там. Никога не превози собствен товар, поне доколкото ние знаем. Но почти всички зависеха от нея.

Разковничето, продължи разказа си капитан Кастро, беше в това, че Мексиканката използвала техническия си опит за работа с моторници в операции с голям размах. Обичайните лодки бяха „Фантом“ с твърд корпус и ограничени възможности, често аварираха при бурно море. Тя първа проумя, че полутвърдият корпус издържа по-добре при лошо време, защото по-малко се влияеше. Организира една флотилия от „Зодиаци“, наричани „гуми“ на жаргона на Протока: надуваеми лодки, които в последните години стигнаха до петнадесет метра дължина, понякога с три двигателя, третият — не за по-високи скорости — максималната скорост продължаваше да е около петдесет възела, — а за да поддържат мощност. По-големият размер позволяваше, освен всичко останало, да се носят и запаси от гориво. По-голям пробег и повече товар на борда. Така можеше да работи при тихо и бурно море в места, отдалечени от Протока: устието на Гуадалкивир, Уелва и пустите брегове на Алмерия. Понякога стигаше до Мурсия и Аликанте, отиваше до риболовни кораби и частни яхти, които служеха за кораби-майки и позволяваха да се зарежда в открито море. Извърши операции с кораби, идващи директно от Южна Америка. Използва мароканската връзка, навлизането на кокаина през Агадир и Казабланка, за да организира въздушен транспорт от тайни писти в планините на Риф до малки испански летища, които дори не фигурираха на картите. Докара на мода и така наречените бомбардировки: пакети от двадесет и пет килограма хашиш или кокаин, увити във фибростъкло и снабдени с шамандури. Хвърляха ги в морето и после ги събираха от моторници и рибарски кораби. Никой, обясни капитан Кастро, не беше правил подобно нещо преди в Испания. Пилотите на Тереса Мендоса, набирани измежду тези, които летяха със самолети, разпръскващи дезинфектанти, можеха да се приземят и да излетят от черни пътища и писти от по двеста метра. Летяха ниско, при луна, между планините, малко над морето, възползваха се от неточността на мароканските радари и от факта, че испанската система за прихващане имаше, или все още има, — капитанът направи огромен кръг с ръцете си, — дупки с този размер. Без да изключваме вероятността, че някой, платен както се полага, си затваряше очите, ако на екрана се появеше подозрителен сигнал.

— Всичко това го потвърдихме по-късно, когато една „Чесна Скаймастър“ се разби близо до Табернас, в Алмерия, натоварена с двеста килограма кокаин. Пилотът, поляк, загина. Знаехме, че е работа на Мендоса. Но никой никога не можа да докаже връзката с нея. Нито каквато и да било друга.

Тя спря пред витрината на книжарница „Аламеда“. В последно време купуваше много книги. Имаше все повече и повече вкъщи. Подреждаше ги на лавици или ги държеше върху коя да е мебел. Четеше до късно през нощта или денем, седнала в някое заведение на открито край морето. Някои бяха за Мексико. В тази книжарница в Малага беше открила автори от своята страна: криминални романи на Пако Игнасио Тайбо II, разкази на Рикардо Гарибай, една „История на завоюването на Нова Испания“, написана от някой си Бернал Диас дел Кастильо, който е бил с Кортес и Малинче, както и том с пълните съчинения на Октавио Пас — въобще не беше чувала за въпросния господин Пас, но по всичко личеше, че е именит писател, — със заглавието „Странник в собствената си родина“. Прочете го бавно, беше й трудно, прескачаше много страници, без да ги разбира. Но истината беше, че в главата й оставаха разни неща: утайка на нещо ново, което я караше да размишлява за собствената си страна — за този горд народ, свиреп, толкова добър и нещастен едновременно, винаги далеч от Бога и толкова близко до гадните гринговци, — и за себе си. Бяха книги, които я караха да мисли за неща, за които никога преди не бе мислила. Освен това четеше вестници и се опитваше да следи новините по телевизията. Новините и следобедните сериали, макар че напоследък отделяше повече време за четене, отколкото за каквото и да било друго. Предимството на книгите, както бе открила в Ел Пуерто де Санта Мария, беше, че можеш да се вмъкнеш в чужд живот, чужди истории и размишления, които обсебваха. И когато затваряше книгата, никога не беше същата, както когато я беше отворила. Много умни хора бяха написали тези страници. И ако си способен да четеш със смиреност, търпение и желание да научаваш, те никога не те разочароват. Дори това, което не разбираш, оставаше в някое ъгълче в главата, готово в бъдеще да се превърне в красиви и полезни неща. „Граф Монте Кристо“ и „Педро Парамо“, по различни причини, продължаваха да са й любимите — препрочете ги един път, втори път и така, докато загуби бройката. Те вече бяха добре известни територии, които познаваше почти изцяло. Книгата на Хуан Рулфо беше предизвикателство в самото начало, а сега чувстваше задоволство да минава по страниците й и да разбира: „Поисках да се върна назад, защото помислих, че като се върна назад, ще мога да намеря топлината, която току-що бях оставил, но след като походих малко, си дадох сметка, че студът излизаше от мене, от моята собствена кръв…“[4] Беше открила смаяна, потръпваща от удоволствие и страх, че всички книги на света говореха за нея.

Сега гледаше витрината, търсеше корица, която да привлече вниманието й. При непознатите книги обикновено се водеше от корицата или заглавието. Имаше една, написана от жена на име Нина Берберова, прочете я заради корицата — портрет на девойка, свиреща на пиано, и историята толкова й хареса, че потърси други заглавия на същата авторка. Понеже ставаше дума за рускиня, подари книгата — казваше се „Пианистката“, — на Олег Язиков, който не беше запален читател, като изключим спортните новини и нещо, свързано с царското време. Виж я ти тая пианистка, каза гангстерът няколко дни по-късно. Което показваше, че поне беше прехвърлил страниците на книгата.

Беше тъжна сутрин, малко студена за Малага. Беше валяло и лека мъгла се прокрадваше в града и пристанището и придаваше сив цвят на дърветата на Аламеда. Тереса гледаше една книга на витрината — със заглавието „Майсторът и Маргарита“. Корицата не беше особено привлекателна, но името на автора звучеше като руско. Това я накара да се усмихне, мислейки си за Язиков и гримасата, която щеше да направи, когато му я занесе. Точно щеше да влезе да я купи и тогава видя отражението си в рекламно огледало, поставено до витрината: косата прибрана на плитка, сребърни обици, никакъв грим, елегантно кожено сако три четвърти, върху джинси и кафяви каубойски ботуши. Зад гърба й пробягваха малкото коли в посока към Тетуан и виждаше редките минувачи по тротоара. Внезапно всичко вътре в нея се смръзна, сякаш кръвта, сърцето и мисленето й се вледениха. Почувства го, преди да го помисли. Преди дори да е разбрала какво е. Но беше непогрешимо, старо и познато: Ситуацията. „Видях нещо“. Мисълта я връхлетя, както си стоеше, без да се обръща, неподвижна пред огледалото, позволяващо й да гледа през рамо. Беше изплашена. Нещо в пейзажа не се връзваше и тя не можеше да установи какво. Един ден — припомни си думите на Гуеро Давила, — някой ще се приближи към теб. Някой, когото навярно познаваш. Проучи внимателно всичко, което можеше да види в огледалото, и тогава забеляза присъствието на двама мъже, пресичащи улицата от централната алея на Аламеда, без да бързат, като се провираха между колите. У двамата пулсираше някаква позната нотка, но за това си даде сметка няколко секунди по-късно. Първо й направи впечатление една подробност: въпреки студа, и двамата носеха саката си, преметнати през десните ръце. Тогава усети сляп ужас, ирационален, полузабравен, какъвто смяташе, че никога повече няма да изпита в живота си. Едва когато влезе в книжарницата и се канеше да попита продавачката за втори изход отзад, си даде сметка, че беше видяла Гато Фиерос и Потемкин Галвес.

Побягна отново. В действителност не бе спирала, откакто звънна телефонът в Кулиакан. Втурване напред, без посока, което водеше към непредвидени срещи и места. Едва излезе от задния вход. Мускулите й се бяха сгърчили в очакване на изстрел. Мина покрай пазара — отново спомен от онова първо бягство — и там тръгна бързо, докато излезе на улица „Нуева“. Сърцето й биеше с шест хиляди и осемстотин оборота в минута, все едно имаше подсилен двигател. Такатакатак. Такатакатак. Обръщаше се назад от време на време, предполагаше, че двамата стрелци още я дебнат пред книжарницата. Когато за малко не се подхлъзна на мокрия паваж, намали темпото. Беше по-спокойна и в състояние да разсъждава. Така ще си счупиш главата, каза си тя. Приеми го хладнокръвно. Не губи ума и дума от страх, а мисли. Не какво правят тия копелета, а как да се измъкнеш от тях. Как да се спасиш. Причините ще имаш време да ги обмислиш по-късно, ако си още жива.

Невъзможно бе да потърси помощ от полицай, нито да се върне към черокито с кожени седалки — споделяше тази непреодолима слабост на хората от Синалоа към джиповете, — което беше в подземния паркинг на площад „Марина“. Мисли, каза си пак. Мисли или още сега можеш да умреш. Намираше се на площад „Конститусион“, на няколко крачки от хотел „Лариос“. Понякога, когато излизаха с Пати по магазините, пиеха аперитива си в бара на първия етаж, приятно местенце, от което можеше да се вижда — да се следи в този случай, — голяма част от улицата. Хотелът, разбира се. Хайде, давай. Извади телефона от чантата си, докато прекосяваше входа и се качваше по стълбите. Бип, бип, бип. Това беше проблем, който единствено Олег Язиков можеше да разреши.

Трудно й беше да заспи тази нощ. Стряскаше се в просъница и неведнъж чу, силно разтревожена, един глас, който стенеше в мрака. Накрая разбра, че е бил нейният. Образите от миналото и настоящето се преплитаха в представите й: усмивката на Гато Фиерос, усещането за парещата болка между бедрата й, изстрелите на колта „Добле Агила“, препускането полугола между храстите, които деряха краката й. Струваше й се, че всичко това се бе случило вчера, или дори се случваше сега, в момента, на нея. Чу поне три почуквалия на вратата, беше единият от телохранителите на Язиков. Добре ли е госпожата? Има ли нужда от нещо? Преди съмване се облече и отиде в хола. Единият от мъжете дремеше на канапето, другият вдигна поглед от някакво списание, преди да се изправи бавно. Тереса му кимна с глава и отиде да седне до прозореца, който гледаше към пристанището на Естепона. Язиков й беше дал апартамента. Остани колкото искаш, каза й той. И избягвай да се връщаш вкъщи, докато всичко се оправи. Двамата бодигарда бяха със среден ръст, яки и спокойни. Единият с руски акцент, другият — с никакъв, защото въобще не си отваряше устата. И двамата без самоличност. Язиков ги наричаше бикили. Войници. Мълчаливи хора, които се движеха бавно и се озъртаха на всички страни с поглед на професионалисти. Не се отделяха от нея, откакто дойдоха в бара на хотела, без да привличат вниманието. Единият от тях беше със спортен сак на рамо. Този, който говореше, първо я помоли тихо и с подобаващите „моля“, „ако обичате“ да им опише подробно двамата стрелци, после я придружиха до мерцедеса с тъмни стъкла, очакващ ги на входа. Сега сакът беше отворен на масата и вътре леко проблясваше в бронз картечен пистолет „Скорпион“.

Срещна се с Язиков на следващия ден. Хайде да видим как да разрешим проблема, каза руснакът. Междувременно, опитай се да не се разхождаш много-много. А сега ще е от полза да ми обясниш какво по дяволите става. Да. Какви неуредени сметки си оставила зад гърба си. Искам да ти помогна, но не и да си създавам врагове насила, нито да се замесвам с хора, с които бих могъл да имам бизнес. Това ниет и ниет. Ако става дума за мексиканци, ми е безразлично, защото нямам какво да търся там. Не.

Но с колумбийците трябва да съм в добри отношения. Да. Мексиканци са, потвърди Тереса. От Кулиакан. Моята гадна земя. Тогава ми е все едно, беше отговорът на Язиков. Мога да ти помогна. Тереса запали цигара, после още една и още една. Разказа набързо на събеседника си за онзи етап от своя живот, който за известно време беше смятала за приключен завинаги: Батман Гуемес, дон Епифанио Варгас, историята на Гуеро Давила, смъртта му, бягството от Кулиакан, Мелиля и Алхесирас. Съвпада със слуховете, които съм чувал, заключи мъжът, когато тя свърши. Не сме виждали тук други мексиканци, освен теб. Не. Възходът на бизнеса ти трябва да е освежил нечия памет.

Решиха Тереса да продължи да следва обичайния си режим на живот — не мога да стоя затворена, каза тя, достатъчно време бях в Ел Пуерто, но да вземат предпазни мерки и двама „бикили“ на Язиков да бъдат с нея ден и нощ. Би трябвало да имаш и оръжие, подхвърли руснакът. Но тя не пожела. Не се занасяй, отвърна тя. Мерзавец такъв. Чиста съм и искам да продължа да бъда такава. Незаконно притежание би било достатъчно, за да ме тикнат пак в затвора. След като размисли за миг, той се съгласи. Пази се тогава, каза той на тръгване. Аз се заемам с останалото.

Тереса го послуша. През следващата седмица живя с горилите, залепени за нея на всяка крачка, като се опитваше да не се показва много. През цялото време стоя далеч от дома си — луксозен апартамент в Пуерто Банус, който вече мислеше да замени с къща край морето в Гуадалмина Баха. Пати сновеше от едното място до другото с дрехи, книги и каквото бе необходимо. Бодигардове като във филмите, казваше й тя. Също като „Поверително от Ел Ей“. Прекарваше дълго време с нея, правеше й компания, говореха си, гледаха телевизия. Масичката в хола се покриваше с бял прах, пред безстрастните погледи на хората на Язиков. Мина една седмица, Пати им каза „Весела Коледа“ — беше средата на март — и сложи на масата, до чантата със „Скорпион“-а две дебели пачки банкноти. Жест на внимание. Да се почерпите. Задето толкова добре пазихте приятелката ми. Вече ни е платено, каза този, който говореше с акцент, след като погледна парите и другаря си. Тереса си помисли, че Язиков или плаща много добре на хората си, или му имат страх. Навярно и двете. Така и не разбра как се казват. Винаги щяха да си останат за нея Пикси и Дикси.

Двата пакета са открити, осведоми я Язиков. Един колега, който ми дължи услуга, ми се обади преди малко. Съобщи й го по телефона в навечерието на срещата с италианците, без да му придава особено значение, между другото. Тереса беше със своите хора. Планираха закупуването на осем надуваеми моторници с дължина девет метра, които щяха да държат в един хангар в Естепона до момента на пускането им на вода. Щом затвори телефона, запали цигара, за да си даде време. Питаше се как руският й приятел щеше да разреши проблема. Пати я гледаше. Понякога, ядоса се Тереса, сякаш отгатва мислите ми. Освен Пати — Тео Алхарафе беше на Карибите, а Еди Алварес, обречен на административни задачи, се занимаваше с банкови документи в Гибралтар, — присъстваха двамата нови съветници на „Трансер Нага“: Фарид Латакия и доктор Рамос. Латакия беше ливански маронит[5], собственик на фирма за внос, прикриваща действителната му дейност, състояща се в това да намира най-различни неща. Дребен, симпатичен, нервен, с коса, оредяваща на темето и гъсти мустаци, той беше понатрупал пари с трафик на оръжие по време на войната в Ливан — съпругата му беше от рода Гемайел[6], — и сега живееше в Марбеля. Ако му се подсигуряха нужните средства, беше в състояние да намери всичко, каквото трябваше. Благодарение на него „Трансер Нага“ разполагаше с надежден път на кокаина: стари риболовни кораби от Уелва, частни яхти или разнебитени търговски кораби с малък тонелаж. Преди да натоварят сол в Торевиеха, те получаваха в открито море дрогата, влизаща от Мароко през Атлантическия океан и ако се наложеше, играеха ролята на кораби-майки за моторниците, които се движеха по източното крайбрежие на Андалусия. Колкото до доктор Рамос, той беше работил като лекар на търговски кораб и сега беше тактикът на организацията: планираше операциите, местата за товарене и разтоварване, примамките за отвличане на вниманието, маскировката. Петдесетгодишен, със сивееща коса, висок и много слаб, с небрежен вид, винаги облечен със стари вълнени сака от трико, фланелени ризи и смачкани панталони. Пушеше лули със силно обгорени мундщуци. Пълнеше ги продължително — беше най-спокойният човек на света — с английски тютюн, изваден от медни кутии, които винаги издуваха джобовете му, пълни с ключове, монети, запалки, тъпкала за лули и други най-неподозирани предмети. Един път, когато вадеше носната си кърпа — с избродираните му инициали, както едно време, — от джоба му падна фенер, закачен на рекламен ключодържател на киселите млека „Данон“. Като вървеше, подрънкваше като продавач на старо желязо.

— Само едно име — казваше доктор Рамос. — Една регистрация и един номер на всяка лодка „Зодиак“. Еднакъв за всички. Като ги пуснем на вода, няма да има никакъв проблем… При всяко пътуване, след като се натоварят, ще им се махат отличителните знаци и ще стават анонимни. За по-голяма сигурност после можем да ги изоставяме или да ги даваме на друг. Срещу заплащане, разбира се. Така ще покриваме част от разходите.

— Това с номера, дето е един и същ, не е ли прекалено нагло?

— Ще ги пускаме на вода една след друга. Когато „А“ е в действие, ще поставяме номерацията на „В“. По този начин, и понеже всички ще са еднакви, винаги ще имаме една моторница, завързана на пристана, чиста от подозрения. За официалните власти тя никога няма да е помръдвала оттам.

— А наблюдението на пристанището?

Доктор Рамос се подсмихна леко, с искрена скромност. Близките контакти също бяха по неговата специалност: пристанищна полиция, механици, моряци. Движеше се свободно сред тях. Паркираше стария си ситроен къде ли не, бъбреше си с едни, после с други, с лула в устата, с разсеян, но почтителен вид. Имаше малка моторна лодка в Кабопино, с която ходеше на риболов. Познаваше всяко кътче на крайбрежната ивица и всички хора между Малага и устието на Гуадалкивир.

— То е под контрол. Никой няма да създава неприятности. Друго нещо е, ако дойдат да душат отвън, но този фланг аз не мога да поема. Външната сигурност е извън моята компетентност.

Истина беше. Тереса отговаряше за това, благодарение на връзките на Тео Алхарафе и на някои познанства на Пати. Предназначението на една трета от постъпленията на „Трансер Нага“ беше за връзки с обществеността от двете страни на Протока. Това включваше политици, персонал от държавната администрация, служители на държавните служби по сигурността. Разковничето беше в пазарлъка, всеки път според случая, с информация или с пари. Тереса не забравяше урока от Пунта Кастор. Беше оставила да хванат няколко значителни доставки — наричаше ги инвестиции в губещите фондове, — за да си спечели благоволението на шефа на групата за Борба с организираната престъпност на Коста дел Сол. Казваше се Нино Хуарес, беше стар познат на Тео Алхарафе. Висшите кадри на градската полиция също се облагодетелстваха с привилегирована и контролирана информация, набираха точки и статистиката набъбваше. Днес — за теб, утре — за мен, и ми дължиш една услуга при случай. Или няколко. С някои нисшестоящи или редови полицаи нямаше нужда да се церемонят: доверено лице слагаше на масата пачка банкноти и проблемът беше разрешен. Не всички обаче се оставяха да бъдат купени. Но дори в тези случаи действаше колегиалната солидарност. Рядкост бе някой да издаде партньора, освен в скандалните случаи. Освен това, границите на работата с престъпността и наркотиците не винаги бяха определени. Мнозина работеха за двете страни едновременно, на заслужилите се плащаше с дрога, парите бяха единственото правило, към което се придържаха. Що се отнася до определени местни политици, и с тях не беше необходима особена тактичност. Тереса, Пати и Тео вечеряха няколко пъти с Томас Пестаня, кмет на Марбеля. За да обсъдят преквалифицирането на някои терени за застрояване. Тереса много бързо бе научила — макар едва сега да се уверяваше в преимуществото да си на върха на пирамидата, — че щом облагодетелстваш социалната общност, получаваш подкрепа. Накрая дори на продавача в будката за вестници на ъгъла му е изгодно ти да прекарваш контрабандата си. В Коста дел Сол, както навсякъде, представянето на добра препоръка от инвестиционните фондове отваряше много врати. После всичко беше въпрос на ловкост и търпение. Да обвържеш постепенно хора, без да ги плашиш, докато благосъстоянието им започне да зависи от теб. Да го правиш полека. С вазелин. Като със съдиите: започва се с цветя и бонбони за секретарките и се свършва с купуването на съдията. Или на няколко съдии. При Тереса се водеха на заплата трима, включително председателят на „Аудиенсия Насионал“[7], на когото Тео Алхарафе наскоро бе купил апартамент в Маями. Обърна се към Латакия.

— Какво става с двигателите?

Ливанецът направи старовремски, типичен за Средиземноморието жест — завъртя в бърз кръг нагоре ръката си със събрани пръсти.

— Не беше никак лесно — каза той. — Липсват ни още шест. Правя проучване.

— А оборудването?

— Буталата пристигнаха преди три дни, без проблеми. Сачмените лагери за намотките — също… Колкото до двигателите, мога да попълня партидата с други марки производители.

— Помолих те — каза Тереса бавно и отмерено — да са шибаните ямахи с двеста двадесет и пет коня и карбуратори от двеста и петдесет… Това е, което исках от теб.

Забеляза, че ливанецът поглежда неспокойно към доктор Рамос, търсеше подкрепата му. Но лицето на последния остана непроницаемо. Пушеше лулата, обгърнат в дим. Тереса се усмихна на ум. Всеки камък да си тежи на мястото.

— Зная — Латакия още гледаше доктора, със сърдито изражение. — Но да се намерят изведнъж шестнадесет двигателя не е лесно. Дори официален дистрибутор не може да го гарантира за толкова кратко време.

— Всички двигатели трябва да са еднакви — натърти другият. — Ако не са, сбогом, прикритие.

На всичкото отгоре налива масло в огъня, казваха очите на ливанеца. Ибн шармута[8]. Сигурно си е мислел, че ние, финикийците, правим чудеса.

— Колко жалко — задоволи се да каже той. — Всичките тези разходи за едно пътуване.

— Виж кой жали за разходите — вметна Пати, запалвайки цигара. — Мистър Десет процента — издуха дима надалеч и сбърчи устни. — … Бездънен кладенец.

Подсмихваше се почти незабележимо, както обикновено. Забавляваше се искрено. Латакия придоби неразбиращо изражение.

— Ще направя каквото мога.

— Сигурна съм в това — каза Тереса.

Никога не изразявай съмнение пред хората, беше казал Язиков. Заобиколи се със съветници, изслушвай ги внимателно, забави се, ако е необходимо, преди да се изкажеш. Но после никога не се колебай пред подчинените си, нито им позволявай да дискутират решенията ти, когато си ги взела. На теория един шеф не бърка никога. Не. Каквото казва, е предварително обмислено. Най-вече заради респекта. Ако можеш, накарай ги да те обичат. Това също осигурява лоялност. Да. Във всеки случай, ако трябва да се избира, за предпочитане е да те уважават, отколкото да те обичат.

— Сигурен съм — повтори той.

Макар че по-добро и от уважението е да ти имат страх, мислеше си тя. Но страхът не се налага изведнъж, а постепенно. Всеки е способен да изплаши другите, може го всеки дивак. Трудното е да накараш да се страхуват от теб лека-полека.

Латакия разсъждаваше и се почесваше по мустаците.

— Ако ме упълномощиш — рече накрая, — мога да направя проучвания навън. Познавам хора в Марсилия и Генуа… Работата е там, че ще се забавят малко. А и ще са нужни позволителни за вноса и тъй нататък.

— Оправяй се с тях. Искам тези двигатели — замълча малко, погледна масата. — И още нещо. Трябва да започнем да мислим за един голям кораб — вдигна поглед. — Не прекалено голям. С всички документи, служещи за прикритие, напълно редовни.

— Колко искаш да похарчиш за това?

— Седемстотин хиляди долара. Петдесет хиляди отгоре, най-много.

Пати не беше в течение. Наблюдаваше я отдалеч, пушеше, нищо не казваше. Тереса избягваше да я поглежда. В крайна сметка, помисли си тя, винаги казваш, че аз съм тази, която ръководи бизнеса. Че така ти е удобно.

— За да прекосява Атлантика ли? — поиска да узнае Латакия, който беше схванал оттенъка на допълнителните петдесет хиляди.

— Не. Само да може да се движи по тия места.

— Да не би да се готви нещо важно?

Доктор Рамос си позволи един критичен поглед. Прекалено много въпроси задаваш, казваше невъзмутимото му мълчание. Виж ме мен. Или госпожица О’Фарел, седнала там, толкова тиха, сякаш е на гости.

— Може би — отвърна Тереса. — Колко време ти е нужно?

Тя знаеше с колко време разполага. Малко. Колумбийците бяха узрели за сериозен скок. Само една пратка, внезапен удар, който да задоволи за известно време италианци и руснаци. Язиков беше направил проучвания и Тереса беше обещала да помисли.

Латакия отново почеса мустаците си. Не зная, каза той. Едно пътуване, за да хвърля поглед, формалностите и заплащането. Три седмици, най-малко.

— По-малко.

— Две седмици.

— Една.

— Мога да опитам — въздъхна Латакия. — Но ще излезе по-скъпо.

Тереса се разсмя. Всъщност лукавството на този негодник я забавляваше. При него една на всеки три думи беше за пари.

— Не се занасяй, ливанецо. Нито долар повече. И се размърдай по-бързичко.

Срещата с италианците се състоя на следващия ден вечерта, в апартамента в Сотогранде. Максимална сигурност — двама от хората на калабрийската Н’Дрангета пристигнаха същата сутрин на летището в Малага. Присъстваха само Тереса и Язиков. Италия се беше превърнала в основния консуматор на кокаин в Европа. Идеята беше да се подсигуряват най-малко четири доставки от по седемстотин килограма годишно. Единият от италианците, мъж на средна възраст със сиви бакенбарди и велурено сако, с вид на човек, преуспяващ в спортния и модния бизнес, с напевен глас го обясни обстойно на съвсем приличен испански, другият не проговори, навеждаше се от време на време, сякаш да прошушне няколко думи на ухото на колегата си. Моментът беше подходящ, за да се установи тази връзка: бяха подгонили Пабло Ескобар в Меделин, братята Родригес Орехуела не виждаха достатъчно добри перспективи, за да действат директно в САЩ. Колумбийските кланове се нуждаеха да компенсират в Европа загубите, причинени от изместването им в Северна Америка от мексиканските мафии. Те, Н’Дрангета, но също и сицилианската мафия и неаполитанската камора — всички в добри отношения и всички мъже на честта, добави много сериозно той, след като другият му прошушна нещо на ухото, — имаха нужда да си подсигурят постоянно доставяне на хлорхидрат от кокаина с чистота от деветдесет до деветдесет и пет процента. Биха могли да го продадат по шестдесет хиляди долара за килограм, три пъти по-скъпо, отколкото в Маями или Сан Франсиско. Необходимо им беше също кокаиново тесто за основа, предназначено за местни нелегални рафинерии. На това място другият — слаб, с добре оформена брада, облечен в тъмни, малко стровремски дрехи, — отново му беше казал нещо на ухото. Първият вдигна предупредително пръст и сбърчи чело точно като Робърт де Ниро в гангстерските филми.

— Точни сме с тези, които са точни с нас — отбеляза.

Тереса не изпускаше и най-малката подробност и си помисли, че реалността наподобява художествената измислица в един свят, в който гангстерите ходеха на кино и гледаха телевизия повече от всеки друг. Една стабилна търговия с размах, казваше другият сега, с перспективи в бъдеще, стига първите операции да се получат по вкуса на всички. После обясни нещо, което беше известно на Тереса от Язиков: че партньорите им в Колумбия вече са приготвили първата пратка и дори един кораб, „Перли“, чака в Ла Гуайра, Венецуела, за да натовари седемстотин пакета от по десет килограма дрога, скрити в бидони от автомобилно масло и подредени в контейнер. Останалата част от операцията виси, каза той, сви рамене и се вгледа в Тереса и руснака, като че ли вината беше тяхна.

За изненада на италианците и на самия Язиков, Тереса имаше готово конкретно предложение. Беше прекарала нощта и сутринта в работа с хората си, за да може да сложи на масата план за действията, които започваха в Ла Гуайра и приключваха в пристанището на Джойя Тауро, Калабрия. Изложи всичко подробно: с дати, срокове, гаранции, компенсации в случаи на загуба на първата пратка. Навярно разкри повече неща от необходимото, в интерес на сигурността на операцията. Но на този етап, разбра тя от пръв поглед, всичко зависеше от това да впечатли клиентелата. Препоръката от страна на Язиков и „Бабушка“ я подсигуряваха донякъде. Докато говореше, попълвайки оперативните пропуски, щом изникнеха такива, тя се опита да събере всичко в едно цяло с вид на нещо добре премислено, без никакви неясноти. Тя, започна изложението си, или по-скоро една малка мароканска фирма, филиал, прикриващ „Трансер Нага“, със седалище в Нодор, ще поема грижата за стоката в пристанището в Казабланка откъм атлантическия бряг, ще я прехвърли на стар английски миночистач, плаващ под малтийски флаг, „Хауърд Морхайм“, за който бе разбрала същата сутрин, че е на разположение — Фарид Латакия се беше размърдал бързо. После, възползвайки се от курса на пътуването, корабът щеше продължи към Констанца, Румъния, за да предаде там друг товар, който очакваха да натоварят в Мароко, предназначен за хората на Язиков. Координирането на две пратки щеше да направи транспорта по-евтин и да увеличи сигурността. По-малко пътувания, по-малко рискове. Руснаци и италианци си поделяха разходите. Прекрасно международно сътрудничество и все в тоя дух. Единственото неблагоприятно обстоятелство бе, че тя не приемаше част от плащането в дрога. Само транспорт. И само долари.

Италианците бяха очаровани от Тереса, очаровани и от сделката. Идваха да проучват възможности, а се оказваха с готова операция. Когато стигнаха до момента на икономическите аспекти, цени, проценти, този с велуреното сако включи мобилния си телефон, извини се и проведе двадесетминутен разговор от съседната стая. Междувременно Тереса, Язиков и италианецът с оформената брада и стровремския вид се гледаха, без да разменят дума, застанали около масата, покрита с листа, които тя бе изпълнила с цифри, диаграми и данни. Най-сетне другият се появи на вратата. Усмихваше се, покани колегата си да отиде за малко при него. Тогава Язиков запали цигарата на Тереса, която тя държеше в устата си.

— Паднаха ти в ръцете — каза той. — Да.

Тереса събра книжата, без да проговори. На моменти поглеждаше Язиков. Руснакът се усмихваше окуражаващо, но тя оставаше сериозна. Никога нищо не е сигурно, мислеше си, докато не стане. Когато италианците се върнаха, този с велуреното сако влезе усмихнат, а другият със старовремския вид изглеждаше по-отпуснат и не толкова надут. Да му се не види, каза усмихнатият. Почти изненадан. Никога не сме работили с жена. После добави, че шефовете му са им дали зелена улица. „Трансер Нага“ току-що бе постигнала ексклузивно споразумение с италианските мафии да извършва морския трафик на кокаина към източното Средиземноморие.

Четиримата го отпразнуваха същата вечер. Първо с вечеря в ресторанта на Сантяго, после в „Ядранка“, където към тях се присъедини Пати О’Фарел. По-късно Тереса научи, че хората от СБОП на Коста дел Сол, полицаите на комисар Нино Хуарес са ги снимали тайно от един „Мъркюри“, извършвайки рутинно наблюдение. Но тези снимки останаха без последствие, хората от Н’Дрангета така и не бяха разпознати. Освен това, когато след няколко месеца Нино Хуарес влезе в списъка на подкупените от Тереса Мендоса, този доклад, както и много други неща, беше изгубен завинаги сред книжата.

В „Ядранка“ Пати се държа очарователно с италианците. Говореше езика им и можеше да разказва мръсни вицове с безупречно произношение, което двамата с удивление окачествиха като тосканско. Не попита нищо, никой не отвори дума за разговора при бизнес срещата. Двама приятели, една приятелка. Пати знаеше за какво всъщност бяха дошли двамата, но продължи възхитителното си поведение в същия дух. По-късно щеше да има време да разбере подробностите. Смяха се много, пиха по много чашки, които благоприятстваха още повече деловия климат. Не липсваха и две красиви украинки, високи и руси, пристигнали наскоро от Москва. Там се бяха снимали в порнофилми и бяха позирали за списания, преди да се включат в мрежата на луксозната проституция, контролирана от организацията на Язиков. Не липсваше и кока. Двамата мафиоти, които се оказаха по-непринудени, отколкото изглеждаха при първата среща, загубиха и последните си задръжки в кабинета на руснака, където имаше сребърен поднос с дрога. Пати също не си поплюваше. Гледай ти какви носове имали моите братовчеди, рече тя, като потъркваше праха по своя. Тия жабари смъркат коката от метър разстояние. Беше пийнала доста, но умните й очи, втренчени в Тереса, я успокоиха. Няма страшно, Мексиканке. Оставям те на волята на съдбата с тези две пиленца, преди двете болшевишки курвички да са им взели здравето и паричките. После ще ми разкажеш.

Когато всичко влезе в релси, Тереса реши да се сбогува. Денят беше тежък. Не беше нощна птица. Руските й телохранители я чакаха, единият — подпрян в ъгъла на бара, другият — на паркинга. Музиката се чуваше приглушено — „тум, тум“. Осветяваха я снопове светлина от дансинга, когато стисна ръцете на хората от Н’Дрангета. Удоволствие, каза тя. За мен беше удоволствие. Ci vediamo[9], отвърнаха те, всеки разположил се удобно със своята блондинка. Закопча черното си кожено сако от „Валентино“. Канеше се да излезе. Знаеше, че бодигардът от бара се придвижва, за да застане зад нея. Огледа се за Язиков и го видя да идва с други хора. Преди пет минути се беше извинил, имал телефонно обаждане.

— Нещо не е наред ли? — попита тя, като видя лицето му.

Ниет, каза той. Всичко е наред. Помислих си, че преди да се прибереш вкъщи, навярно ще пожелаеш да дойдеш с мен. Малка разходка, додаде. Недалеч оттук. Беше необичайно сериозен и на Тереса й светна червената лампа.

— Какво става, Олег?

— Изненада.

Видя, че Пати, която седеше и разговаряше с италианците и двете рускини, ги гледаше загрижено и се канеше да стане. Язиков вдигна едната си вежда и Тереса й кимна с глава да не идва. Излязоха двамата, следвани от бодигардовете. На вратата чакаха две коли. Вторият човек на Тереса беше на волана на нейната кола, в блиндирания мерцедес на Язиков седяха шофьор и горила на предната седалка. Трета кола чакаше малко по-далеч, с други мъже вътре в нея: обичайният ескорт на руснака, яки момчета от Солнцево, добермани, квадратни като гардероби. Всички коли бяха със запалени двигатели.

— Ще тръгнем с моята — каза руснакът, без да отговори на мълчаливия въпрос на Тереса.

Какво е намислил, питаше се тя. Този руснак знаеше много и беше голям мръсник. Движеха се в дискретен конвой петнайсетина минути, въртяха се, докато се уверят, че не ги следят. После хванаха магистралата за жилищния комплекс „Нуева Андалусия“. Там мерцедесът влезе направо в гаража на една къща с малка градина и високи зидове, все още в строеж. Язиков отвори с безучастно лице и задържа вратата на Тереса, докато тя излезе. Последва го по стълбите, стигнаха до празен вестибюл с подредени до стената тухли.

Там един едър мъж разглеждаше списание, седнал на земята, на светлината на газена лампа. Той се изправи веднага, щом ги видя да влизат. Язиков му каза нещо на руски, другият кимна утвърдително няколко пъти. Слязоха в мазето, укрепено с метални колони и греди. Миришеше на пресен цимент и влага. В полумрака се различаваха зидарски инструменти, бидони с мръсна вода, торби цимент. Едрият мъж засили пламъка на втора газена лампа, висяща на една греда. Тогава Тереса видя Гато Фиерос и Потемкин Галвес. Бяха голи, със завързани с тел китки и глезени, седнали на бели сгъваеми столове. Имаха вид на хора, преживели и по-добри нощи от тази.

— Не зная нищо повече — изстена Гато Фиерос.

Не са ги измъчвали много, установи Тереса. Само предварителна обработка, почти неофициално, леко разказване на играта в очакване на по-точни инструкции. Бяха ги оставили няколко часа, за да проработи въображението им, да узреят, да мислят по-малко за изстраданото и повече за това, което им предстоеше да изстрадат. Прорезите от нож по гърдите и ръцете бяха повърхностни и кървяха слабо. Гато имаше засъхнала кръв под ноздрите си, горната му устна беше разцепена и подута и обагряше в червеникаво слюнката, стичаща се от ъглите на устните му. Бяха се поувлекли малко при ударите с метален прът по корема и бедрата: възпален скротум и пресни синини по отеклата плът. Миришеше тръпчиво на урина, пот и страх, от този, който се забива в червата и ги разпуска. Едрият мъжът задаваше въпрос след въпрос на недодялан испански със силен акцент и вмяташе звучни плесници, които отвяваха главата на мексиканеца ту на едната, ту на другата страна. Тереса наблюдаваше смаяна огромния хоризонтален белег, деформиращ дясната му буза — следата от 45-калибровия куршум, който самата тя беше изстреляла от упор преди няколко години, в Кулиакан, в деня, когато Гато Фиерос реши, че ще е жалко да я убият, без преди това да се позабавляват. Така или иначе ще умре и ще бъде напразно разхищение, това бяха думите му. После юмручният удар, мощен и безпомощен, на Потемкин Галвес, който разби вратата на гардероба. Гуеро Давила беше от нашите, Гато, спомни си, и това е неговата жена, да я убием, но с достойнство. Черното дуло на „Питон“-а, приближаващо се към главата й, почти състрадателно, дръпни се да не те изпръска, братко, и да свършваме. Дявол да го вземе. Споменът се връщаше на вълни, все по-силен, стана физически осезаем. Накрая Тереса усети в корема и в паметта си как я изгарят болката и отвращението, усети дъха на Гато Фиерос в лицето, припряността на убиеца, забиващ се в слабините й, примирението пред неизбежното, напипването на пистолета в сака на пода, изстрела. Изстрелите. Скокът през прозореца, клоните раздиращи голото й тяло. Бягството. Сега не чувстваше омраза, откри тя. Само наситено, студено удовлетворение. Усещането за мощ, ледено, кротко и спокойно.

— Кълна се, че не зная нищо — плесниците продължаваха да плющят в празнотата на мазето. — … Кълна се в живота на майка си.

Имаше си майка, кучият му син. Гато Фиерос имаше шибана майка като всички други, там, в Кулиакан, и когато му платяха за всяко убийство, всяко изнасилване, всяка гадост, несъмнено й пращаше пари, за да й помага на старини. Знаеше повече, разбира се. Въпреки че току-що му бяха пуснали кръвчицата с нож и бой, знаеше още много за много неща. Но Тереса беше сигурна, че е разказал всичко за пътуването си в Испания и намеренията си: името на Мексиканката, жената, която се движеше в света на наркотрафика по андалуското крайбрежие, и бе дошла от старата земя на Кулиакан. Така че да приключваме. Стари сметки, безпокойство за бъдещето, за конкуренцията и за Бог знае още какво. Желание да приключи с висящи отдавна въпроси. Батман Гуемес беше в средата на паяжината, разбира се. Това бяха неговите убийци, оставили работата свършена наполовина. И сега Гато Фиерос, привързан с тел за нелепия бял сгъваем стол, не толкова смел, колкото в малкия апартамент в Кулиакан, ставаше приказлив, за да си спести малка доза болка. Този безмилостен, безмозъчен тип, който в Синалоа се перчеше с автоматичния си пистолет на колана, и който оправяше женските, преди да ги прати на оня свят. Всичко беше повече от логично и естествено.

— Казвам ви, че нищо повече не знам — продължаваше да стене Гато.

Потемкин Галвес се държеше повече. Стискаше устни, заинатен, трудна работа бе да го принудят да изплюе и дума. Нямаше начин. Докато на Гато все едно му бяха дали да вдиша от онзи газ, който караше хората да се разприказват, другият клатеше глава на всеки въпрос и отказваше да отговаря. Въпреки че тялото му беше с толкова поражения, колкото и на другарчето му. Имаше нови петна над тези по рождение, разрези по гърдите и бедрата. Беше особено уязвим поради дебелата си, космата голота, завързан с тел, която се впиваше в месата му, посиняваше китките и подуваше стъпалата му. Кървеше от пениса, устата и носа, от черните, гъсти мустаци се отцеждаха червени капки и се стичаха на тънки вадички по гърдите и корема му. Е, не. Ясно беше, че не ставаше за предател. Тереса си помисли, че дори в часа на смъртта има типове, видове хора, които се държат по различен начин. И макар в този миг вече да е все едно, всъщност не е. Навярно той беше с по-малко въображение от Гато, хрумна й, докато го наблюдаваше. Предимството на хора с бедно въображение е, че за тях се оказваше по-лесно да се затворят, да блокират ума си пред мъченията. Другите, които разсъждаваха, се предаваха по-бързо. Половината път го извървяваха сами, всеки посвоему, мислейки и премисляйки, и слагаха тигана на огъня, докато рибата беше още в морето. Страхът винаги е по-силен, когато можеш да си представиш какво те очаква.

Язиков гледаше малко отстрани, подпрял гръб на стената, без да проговаря. Това си е твоя работа, казваше мълчанието му. Ти решаваш. Питаше се, несъмнено, как е възможно Тереса да понася това, без да й трепне ръката, с която държеше цигарите, изпушвани една след друга, без да мигне, без гримаса на ужас. Оглеждаше измъчваните убийци с безстрастно любопитство, с внимание. Те сякаш не бяха нейни, а на друга жена, навъртаща се наоколо, която я гледаше, както го правеше и Язиков от сенките на мазето. Има интересни и загадъчни неща във всичко това, реши тя. Поуки относно мъжете и жените. За живота, болката, съдбата и смъртта. И както във всички книги, които четеше, всички тези поуки се отнасяха и за нея самата.

Бодигардът изтри кръвта в крачолите на панталона и се обърна към Тереса, дисциплиниран и с питащ поглед. Ножът му беше на земята, в краката на Гато Фиерос. За какво повече, заключи тя. Всичко е от ясно по-ясно, останалото го зная. Накрая обърна очи към Язиков, едва доловимо сви рамене, докато хвърляше многозначителен поглед към торбите цимент, стоварени в ъгъла. Това мазе в къщата в строеж не беше случайно избрано. Всичко беше предвидено.

Ще го направя аз, реши внезапно тя. Почувства странното желание да се разсмее на ум. На себе си. Да се смее накриво. Горчиво. В действителност, поне що се отнасяше до Гато Фиерос, ставаше дума да се приключи започнатото с натискането на спусъка на „Добле Агила“-та преди много време. Животът ти поднася изненади, се казваше в песента. Изненади ти поднася животът. Да му се не види. Понякога те изненадва за твоите неща. Неща, които са тук, а не си знаел, че ги има. От тъмния ъгъл другата Тереса Мендоса я наблюдаваше все така внимателно. Вероятно, разсъди тя, тъкмо тя е тази, която иска да се разсмее на ум.

— Ще го направя аз — чу се да повтаря гласно.

Отговорността беше нейна. Нейни бяха неразчистените сметки, неин — животът. Не можеше да се уповава на друг.

— Не — каза меко Язиков.

Най-сетне беше проговорил и беше помръднал. Отдели гърба си от стената и се приближи. Не гледаше нея, а двамата наемни убийци. Главата на Гато Фиерос беше клюмнала на гърдите му. Потемкин Галвес ги гледаше така, сякаш не ги виждаше, с очи, втренчени в стената, отвъд тях. Втренчени в нищото.

— Това е моя война — каза Тереса.

— Не — повтори Язиков.

Хвана я нежно за ръката, подканяше я да излезе. Застанаха лице в лице, изучаваха се.

— Пука ми кой ще бъде — рече изведнъж Потемкин Галвес. — Свършвайте с мен, стига сте се бавили.

Тереса се обърна към убиеца. За първи път го чуваше да си отваря устата. Гласът му беше хъркащ, глух. Продължаваше да гледа към Тереса, като че ли беше прозрачна, с очи, погълнати от празнотата. Едрото му голо тяло, приковано към стола, блестеше от пот и кръв. Тереса се приближи, застана до него. Долавяше остра миризма, на мръсна, разкъсана и измъчвана плът.

— Здравей, Пинто — каза му тя. — Не бързай толкова… Така или иначе ще умреш.

Другият кимна леко с глава, гледаше към мястото, където тя бе стояла преди малко. Тереса чу отново шума от треските на вратата на гардероба в Кулиакан, видя как дулото на „Питон“-а се приближаваше към главата й, и пак прозвуча гласът му. „Гуеро беше от нашите, Гато, спомни си, и това беше неговата жена. Дръпни се, да не те изпръска“. Навярно, помисли си тя, му го дължа. Да го убият бързо, както той беше пожелал да убие нея. Дявол да го вземе. Това бяха правилата. Посочи с жест към оклюмалия Гато Фиерос.

— Ти не се присъедини към него — прошепна.

Дори не беше въпрос, нито разсъждение. Просто факт. Стрелецът остана безучастен, все едно не беше чул. Нова струйка кръв капеше от носа му и се задържаше по мръсните косми на мустаците му. Тя го наблюдава още няколко мига, после отиде бавно при вратата, замислена. Язиков я чакаше на прага.

— Пощадете Пинто — каза Тереса.

Не винаги е правилно да си главорез, мислеше тя. Защото има дългове. Странни кодекси, които разбира само определен човек. Всеки знае себе си.

[1] В творчеството на Ф. Гарсия Лорка, Ередияс и Камбориос отъждествяват света на циганите, а тривърхите шапки символизират градските полицаи. Както е добре известно, едните и другите са във вечен конфликт. — Б.пр. ↑

[2] Капитан Алатристе е герой от произведения на самия Перес-Реверте, поставени в края на 16 в. и началото на 17 в. (така наречената Златна епоха в испанската литература). Големите мустаци са една от характеристиките на героя и епохата. — Б.пр. ↑

[3] Щурците Пепитос (разг.) — градските полицаи. — Б.пр. ↑

[4] „Педро Парамо“ — превод на бълг. Емилия Ценкова, изд. „Народна култура“, 1976 г. — Б.пр. ↑

[5] Член на християнска общност в Ливан. — Б.пр. ↑

[6] Известен род ливански маронити, от който произхождат много видни политици, включително Амин Гемайел, президент на страната от 1982 до 1988 г. — Б.р. ↑

[7] Специфична за испанската съдебна система институция, занимаваща се с тежките престъпления от национален мащаб, например тероризъм, наркотрафик и т.н. — Б.пр. ↑

[8] Кучи син (араб.). — Б.пр. ↑

[9] До скоро (ит.). — Б.пр. ↑

12.

Какво ще кажеш да те купя.

Под светлината, влизаща през големите капандури на покрива, поплавъците на надуваемата лодка „Валиънт“ приличаха на големи, сиви торпеда. Тереса Мендоса седеше на пода, заобиколена от инструменти. По ръцете й беше полепнало смазочно масло. Поставяше новите витла на опашката на два мотора, подсилени до 250 конски сили. Беше облечена в стари джинси и мръсна блуза, косата й беше събрана на две плитки, висящи от двете страни на лицето й, покрито с капки пот. Пепе Оркахуедо, довереният й механик, беше до нея и наблюдаваше операцията. От време на време, без Тереса да го моли, той й подаваше даден инструмент. Пепе беше дребен човечец, почти джудже, който преди време е бил голяма надежда в мотоциклетизма. Петно на един завой и година и половина възстановяване го откъснали от състезанията и го принудили да смени кожените дрехи с монтьорския гащеризон. Доктор Рамос го откри, когато ауспухът на стария му ситроен изгорял и той кръстосал Фуенхирола в търсене на отворен в неделя сервиз. Бившият състезател имаше подход към двигателите, включително на плавателните съдове. На последните беше способен да им изкара още петстотин оборота. Беше от мълчаливите и постигащи добри резултати хора, които обичат работата си, трудят се много и никога не задават въпроси. Също така — нещо много важно — беше дискретен. Единственият видим признак, че е спечелил добри пари през последните четиринадесет месеца, беше една „Хонда“ 1200. Сега тя стоеше паркирана до склада, който „Марина Самир“ — малка фирма с марокански капитал със седалище в Гибралтар — един от филиалите, прикриващи „Трансер Нага“, — имаше до спортното пристанище на Сотогранде. Останалата част от парите той спестяваше грижливо. За старини. Защото, обичаше да казва той, никога не се знае на кой завой те очаква следващото маслено петно.

— Сега е добре — каза Тереса.

Взе цигарата, която димеше върху стойките на двигателите, и си дръпна няколко пъти, като я омаза с масло. Пепе не обичаше там да се пуши, когато се работи, нито пък обичаше други да пипат моторите и лодките, за чиято поддръжка отговаряше той. Но тя беше шефката, и двигателите, и моторниците, и складът бяха нейни. Така че нито Пепе, нито който и да било друг можеха да възразяват. Освен това на Тереса й харесваше да се занимава с подобни неща, да работи по механиката, да се движи по дока и сред пристанищните съоръжения. Понякога излизаше да изпробва двигателите на някоя лодка. Веднъж се зае с управлението на една от новите лодки с полутвърд корпус — тя самата беше дала идеята да използват кухи килове от фибростъкло като резервоар за гориво, — плава цяла нощ с пълна сила, за да я тества при силно вълнение. В действителност всичко това бяха поводи. По този начин си спомняше, спомняше си себе си и поддържаше връзката с една част от същността си, защото не можеше да се примири тя да изчезне. Може би това има нещо общо с някои загубени илюзии, със състояния на духа, които сега, поглеждайки назад, смяташе за близки до щастието. Навярно съм била щастлива тогава, казваше си тя. Вероятно наистина съм била, макар да не съм си давала сметка.

— Дай ми ключ номер пет. Подръж тук… Така.

Огледа крайния резултат, беше доволна. Стоманените витла, които току-що беше монтирала — едното отляво, другото отдясно, за да компенсират отклонението, пораждано от ротацията, бяха с по-малък диаметър и по-голям витлов ход, отколкото оригиналните от алуминий. Това позволяваше на двойката мотори, прикрепени към транцевата дъска на полутвърдите лодки, да развият скорост от няколко възела повече при спокойно море. Тереса остави пак цигарата на стойката и вкара бурмите и щифтовете, които Пепе й подаваше, затегна ги добре. После смукна за последен път от цигарата, загаси я внимателно в празна половинлитрова кутия от „Кастрол“, която й служеше за пепелник, и се изправи. Разтриваше кръста си, защото бъбреците я боляха.

— Ще ми кажеш как се държат.

— Ще ти кажа.

Тереса изтри ръцете си в един парцал и излезе навън. Силните лъчи на андалуското слънце я караха да примижава. Остана така няколко мига. Наслаждаваше се на мястото и на пейзажа: огромният син кран на дока, мачтите на корабите, лекото плискане на водата в бетонната рампа, мирисът на море, ръжда и прясно нанесена боя, идваща от корпусите над водата, звънтенето на напречните пръти на мачтите от бриза, носещ се от изток над вълнолома. Поздрави работниците на дока — знаеше името на всеки един от тях. Заобиколи склада и прибраните на суша платноходки и се отправи към задната част. Там я чакаше Поте Галвес, прав до черокито, паркирано под палмите. В дъното, зад него, се виждаше плажът със сив пясък, който извиваше на изток и към Пунта Чилиера. Беше минало много време — почти една година — от онази нощ в мазето на къщата в строеж в „Нуева Андалусия“, както и от случилото се няколко дни по-късно, когато стрелецът, все още с белези и контузии, се представи на Тереса Мендоса, ескортиран от двама от хората на Язиков. Искам да разговарям с госпожата, беше казал той. Спешно е. Трябва да стане още сега. Тереса го прие, много строга и студена, на терасата на апартамент в хотел „Пуенте Романо“, която гледаше към плажа. Бодигардовете ги следяха през големите затворени прозорци на хола. Говори, Пинто. Може би ще пийнеш нещо. Поте Галвес каза „не, благодаря“. После остана известно време загледан в морето, чешеше се по главата като тромав мечок, в тъмния си смачкан костюм с двуредно сако, което му стоеше ужасно, защото подчертаваше пълнотата му, със синалоенските ботуши от кожа на игуана, съвсем не в унисон с официалното му облекло — Тереса почувства странна симпатия към тези ботуши, — със закопчана риза и прекалено широка и шарена вратовръзка. Тереса го наблюдаваше много съсредоточено, в последните години се беше научила да гледа всички така — и мъже, и жени. Шибани мислещи човешки същества. Вникваше в думите им и най-вече в това, което премълчаваха или което се бавеха да изкажат, подобно на този мексиканец сега. Говори, повтори тя най-сетне. Той се обърна към нея, все така безмълвен, и накрая застана лице в лице с нея. Престана да се чеше по главата и каза тихо, като преди това хвърли поглед към мъжете в хола: „Ами, вижте, идвам да ви благодаря, госпожо. Да ви благодаря, че съм жив, въпреки извършеното от мен или това, което бях на път да извърша.“ Не очакваш да ти давам обяснения, нали, отвърна тя остро. Стрелецът извърна пак очи, не, разбира се, че не, повтори го два пъти, говореше по този начин, който събуждаше толкова спомени у Тереса, защото проникваше направо в сърцето й. Само това исках. Да ви благодаря и да знаете, че Потемкин Галвес ви е задължен и ще си плати. И как мислиш да си платиш, попита тя. Говорих с хората, които ме изпратиха тук. По телефона. Разправих им чистата истина, че ни устроиха капан, че видяха сметката на Гато и че нищо не можеше да се направи, защото ни хванаха по бели гащи. За какви хора говориш, попита Тереса, знаейки отговора. Просто хора, каза той. Надигна се малко засегнат, внезапно гордият му поглед стана твърд. Вижте, госпожо. Знаете, че за някои неща не говоря. Да кажем само едни хора. Хора от там. И после, отново смирен, с много прекъсвания и намирайки трудно думите, обясни, че тези хора, които и да са те, не са погледнали с добро око на факта, че той още диша, а неговото другарче са го очистили по този начин и съвсем ясно са му обяснили, че има три пътя: да довърши работата, да хване първия самолет и да се върне в Кулиакан, за да си понесе последствията или да се скрие някъде, където няма да го намерят.

— И какво реши, Пинто?

— Няма начин. Вижте, нито едно от трите неща не ме устройва. За щастие нямам семейство. Така че от тази гледна точка съм спокоен.

— Е, и?

— Ами това е. Ваш съм.

— И какво да те правя?

— Вие си знаете. Струва ми се, че това не е моя работа.

Тереса изучаваше наемния убиец. Имаш право, отстъпи тя след малко. Чувстваше как на устните й напира усмивка, но я скри. Логиката на Поте Галвес беше елементарна и затова разбираема, тя познаваше добре правилата. В известна степен това беше и продължаваше да бъде собствената й логика: тази на света, от който идваха и двамата. Гуеро Давила, хрумна й изведнъж, много би се веселил с всичко това. Същинска Синалоа. Дявол да го вземе… Шегите на живота.

— Молиш ме за работа?

— Може някой ден да пратят други — стрелецът сви рамене със смирено простодушие, — и аз ще мога да си изплатя дълга.

И ето го сега Поте Галвес, чакаше я до колата, както всеки божи ден от онази сутрин на терасата на хотел „Пуенте Романо“. Шофьор, телохранител, куриер, момче за всичко. Лесно му изкара разрешително за пребиваване и дори — това вече струваше малко по-скъпо, — разрешително за носене на оръжие. Постигна го чрез една приятелска охранителна фирма. Можеше да носи законно колт „Питон“, закачен на колана в кожен калъф, същия като този, който насочи към главата на Тереса в един друг живот и на едно друго място. Но хората от Синалоа не създадоха нови проблеми. В последните седмици, с помощта на Язиков, „Трансер Нага“ стана посредник, от любов към спорта, в една операция, която картелът на Синалоа беше реализирал само наполовина с руските мафии, започнали да се внедряват в Лос Анджелис и Сан Франсиско. Това смекчи напрежението, или пък приспа стари призраци. До Тереса дори достигна недвусмисленото послание, че всичко е забравено: не са чак като братя, но всеки е прав за себе си, броячът се занулява и край на мръсните номера. Батман Гуемес лично беше изяснил този въпрос чрез посредници, вдъхващи доверие. И макар че в този бизнес всяка гаранция се оказваше относителна, това беше достатъчно, за да поемат нещата обичайния си ход. Нямаше повече наемни убийци, макар че Поте Галвес, професионално и по природа недоверчив, никога не намали бдителността си. Най-вече, като се имаше предвид, че с разширяването на бизнеса, отношенията на Тереса с останалите се усложняваха и неприятелите й нарастваха пропорционално на могъществото й.

— У дома, Пинто.

— Да, господарке.

„У дома“ означаваше луксозна къща с огромен двор и басейн, които най-сетне бяха завършени, в Гуадалмина Баха, точно до морето. Тереса се настани на предната седалка, докато Поте Галвес сядаше зад волана. Работата над двигателите беше уталожила за няколко часа тревогите, които я терзаеха. Това беше кулминацията на един добър етап: бяха предадени четири пратки за Н’Дрангета, нямаше възражения и италианците искаха още. И хората от Солнцево поръчваха още. Новите моторници покриваха ефективно транспорта на хашиш от брега на Мурсия до португалската граница, с разумен процент залавяния от градската полиция и митническата охрана — и загубите бяха предвидени. Мароканските и колумбийските връзки действаха съвършено, финансовата инфраструктура, обновена от Тео Алхарафе, поемаше и канализираше несметни количества пари, като само две пети от тях се реинвестираха в оперативни средства. Но с разширяването на дейността на Тереса съприкосновенията с други организации, занимаващи се с бизнеса, се увеличаваха. Невъзможно е да растеш, без да заемаш пространство, което другите считат за свое. А там се появяваха галисийците и французите.

С французите нямаше никакви проблеми. Или по-скоро малки и за кратко. На Коста дел Сол действаха няколко доставчици на хашиш на мафията от Марсилия, групирани около два основни боса: един франкоалжирец на име Мишел Салем, и един марсилец, познат като Нене Гару. Първият беше снажен, шестдесетгодишен мъж, с прошарена коса и приятни обноски. С него Тереса беше имала няколко не особено задоволителни контакта. За разлика от Салем, специализирал се в трафика на хашиш в спортни плавателни съдове, дискретен и семеен мъж, който живееше в луксозната си къща във Фуенхирола с двете си разведени дъщери и четирите си внука, Нене Гару беше класически френски бонвиван. Арогантен гангстер, самохвалко и жесток, пристрастен към кожените якета, скъпите коли и впечатляващи жени. Гару се занимаваше не само с хашиш, но и с проституция, трафик на оръжия с къса цев и търговия с хероин на дребно. Всички опити да се постигнат разумни договорки бяха пропаднали. По време на една неофициална среща, проведена с Тереса и Тео Алхарафе в сепарето на един ресторант в Михас, Гару изгуби контрол над нервите си и стигна дотам да изрича на висок глас закани, прекалено груби и сурови, за да се приемат на сериозно. Това стана, когато французинът предложи на Тереса транспорта на четвърт тон колумбийски хероин и тя каза не. Според нея хашишът беше малко или много дрога за обикновените хора, коката — лукс за негодниците, които могат да си я позволят, но хероинът беше отрова за бедните и в тази гадост тя не се забъркваше. Точно така каза, „гадост“, и другият го прие зле. Мен никоя мексиканска мръсница не може да ме настъпва по топките, това дословно бяха последните му думи и поради марсилския му акцент те звучаха още по-неприятно. Тереса загаси много бавно цигарата си в пепелника, без да потрепне мускулче на лицето й, поиска сметката и напусна ресторанта. „Какво ще правим сега?, питаше тревожно Тео, когато вече бяха на улицата. Този тип е опасен и сега е бесен“. Но Тереса не каза нищо три дни, нито една дума, никакъв коментар. Нищо. Вътрешно, спокойна и мълчалива, тя плануваше ходове, за и против, сякаш беше по средата на сложна партия шах. Беше открила, че сивите зазорявания, сварващи я с отворени очи, отстъпваха място на интересни размишления, понякога много различни от тези, които й носеше дневната светлина. След три утрини вече беше взела решение и отиде при Язиков. Идвам да ти искам съвет, каза тя, макар и двамата да знаеха, че това не е истина. Когато му изложи накратко случая, Язиков я гледа известно време, после сви рамене. Израснала си много, Тереса, каза той. А когато се израства много, тези неприятности влизат в пакетната цена. Да. Аз не мога да се меся в това. Не. Не мога и да те съветвам, защото тази война е твоя, не моя. Може дори един ден — животът обича да се шегува, — да се видим изправени един срещу друг заради подобни неща. Да. Кой знае. Само помни, че в този бизнес един неразрешен проблем е като рака. Рано или късно убива.

Тереса реши да приложи методите от Синалоа. Ще им дам да се разберат, каза си тя. В крайна сметка, щом там в съответните ситуации някои методи се оказваха ефикасни, трябваше да бъде същото и тук, където на нейна страна щеше да е и липсата на подобна практика. Нищо не вдъхва толкова респект, колкото извънмерното, още повече, когато не го очакваш. Без съмнение Гуеро Давила, голям привърженик на „Томатерос де Кулиакан“, смеейки се искрено от кръчмата в ада, където сега навярно беше седнал, би описал това като да удариш яко с бейзболна бухалка и да им отмъкнеш втора база на французойчетата. Този път си подсигури средствата от Мароко, откъдето един стар приятел, полковник Абделкадер Чаиб, й прати подходящите хора: бивши полицаи и бивши военни, които говореха испански, бяха с редовни паспорти с туристическа виза и пътуваха на отиване и връщане по линията на ферибота Танжер — Алхесирас. Сурови хора, наемни убийци, които получаваха само най-необходимите инструкции и информация и които в случай на задържане от страна на испанските власти нямаше да могат да бъдат свързани с когото и да било. Хванаха Нене Гару на излизане от една дискотека в Беналмадена в четири часа сутринта. Двама млади мъже с вид на северноафриканци — каза той по-късно в полицията, когато се възстанови, — го приближили явно с намерение да го нападнат, взели му портфейла и часовника, и му счупили гръбначния стълб с бухалка за бейзбол. Хряс. Хряс. Направили го на детска дрънкалка, поне този образен израз употреби говорителят на клиниката — началниците му после го осъдиха за прекаленото му красноречие, — за да опише случая пред журналистите. Същата сутрин, когато новината се появи в криминалната хроника на вестник „Сур“ в Малага, на Мишел Салем му се обадиха по телефона в къщата във Фуенхирола. След като му каза „добър ден“ и се представи като приятел, мъжки глас изказа на съвършен испански съболезнованията за злополуката с Гару, за която, предполагаше той, господин Салем е в течение. Сетне, несъмнено от мобилен телефон, започна да му разказва с подробности как в настоящия момент внуците на франкоалжиреца, три момиченца и едно момченце на възраст от пет до дванадесет години, си играят в двора на швейцарското училище на Лас Чапас — милите създания, които предишния ден са чествали с приятелчета рождения ден на най-голямата в едно заведение на „Макдоналдс“. На умницата Дезире, чийто обичаен маршрут на отиване и връщане от училище, както и на братчетата й, беше описан изчерпателно на Салем. За да се приключи въпроса, последният получи същия следобед, по куриер, плик със снимки, направени с фотоапарат с телеобектив, на тях се виждаха внуците му в различни моменти от последната седмица, включително в „Макдоналд’с“ и швейцарското училище.

Разговарях с Кучо Маласпина. Беше облечен с черен кожен панталон, английско сако от туид, мароканска чанта на рамото. Тъкмо си заминаваше окончателно за Мексико. Беше две седмици преди срещата ми с Тереса Мендоса. Срещнахме се случайно в чакалнята на аерогарата в Малага, между два полета със закъснения. Здравей, как си, драги, поздрави той. Как вървят нещата. Взех си кафе, той — портокалов сок, който пиеше със сламка, докато се разменяхме любезности. Чета ти нещата, гледам те по телевизията, все приказки в този дух. После двамата седнахме на канапе в един спокоен кът. Работя върху „Кралицата на Юга“, казах аз. Разсмя се ехидно. Той я беше кръстил така. На корицата на списание „Ола“ от преди четири години. Шест цветни страници с историята на живота й или поне тази част от него, която той е могъл да издири. Беше се съсредоточил повече върху властта й, върху лукса и тайнствеността. Почти всички снимки бяха направени с фотоапарат с телеобектив. „Тази опасна жена контролира всичко това“ — в такъв дух бе написан материалът. Мексиканка, тайнствена мултимилионерка, тъмно минало, смутно настояще. „Красива и загадъчна“ беше текстът под единствената снимка, направена отблизо: Тереса с тъмни очила, строга и елегантна, слизаща от една кола, заобиколена от бодигардове, в Малага. Отиваше да дава показания пред съдебна комисия по наркотрафика, където не можаха да докажат абсолютно нищо. По това време юридическата й и финансова защита вече бяха бетонни. Кралицата на наркотрафика в Протока, царицата на дрогата — така я описваше „Ел Паис“, — беше купила подкрепата на толкова политици и полицаи, че бе практически неуязвима. До такава степен, че Министерство на вътрешните работи предостави досието й на пресата, в опит да разпространи под формата на слухове и журналистическа информация това, което не можеше да се докаже по съдебен път. Но сметката им излезе крива. Репортажът превърна Тереса в легенда: една жена в суровия мъжки свят. Оттогава редките снимки, които успяваха да й направят или оскъдните й публични прояви винаги бяха новина. Папараците — срещу телохранителите на Тереса валяха оплаквания за агресия към фотографите, с този въпрос се занимаваха куп адвокати на „Трансер Нага“, — следваха дирите й с такъв интерес, какъвто проявяваха към принцесите на Монако или към кинозвездите.

— Значи пишеш книга за тази особа.

— Завършвам я. Почти.

— Какъв образ, а? — Кучо Маласпина ме гледаше, умен и хаплив, и поглаждаше мустаците си. — Добре я познавам.

Кучо беше стар мой приятел, от времето, когато работех като военен репортер, а той започваше да прави име в жанра „кой с кого спи“ — светска хроника и телевизионни предавания в часа след вечеря. Хранехме един към друг взаимно, съучастническо уважение. Сега той беше звезда, способен да проваля бракове на знаменитости само с един коментар, едно заглавие в списание или надпис под снимка. Умен, изобретателен и злонравен. Гуруто на клюките от доброто общество и на бляскавия свят на знаменитостите: отрова в чаша мартини. Не беше вярно, че познава добре Тереса Мендоса. Но се беше подвизавал в средата й — Коста дел Сол и Марбеля бяха благодатни ловни полета за журналистите от светската хроника, — и няколко пъти се беше добирал до нея. Въпреки това винаги беше отпращан категорично, което в единия случай означаваше насинено око и жалба в съда на Сан Педро де Алкантара, след като си получи заслуженото от един от телохранителите — описанието пасваше точно на Поте Галвес. Тогава журналистът бе направил всичко възможно да се приближи до нея на излизане от един ресторант в Пуерто Банус. Добър вечер, госпожо, бих искал да ви попитам, ако нямате нищо против, ау. Очевидно имате. Така че нямаше отговори, нито повече въпроси, нямаше нищо, освен онази мустаката горила, която стовари юмрук в окото на Кучо с професионално умение. Фрас. Звезди посред бял ден, журналистът, седнал на пода, вратите на колата се затварят, шум от потеглящ двигател. Кралицата на Юга, мярната за миг.

— Интригуващо е, представи си само. Жена, която за няколко години създава малка нелегална империя. Авантюристка с всичките необходими съставки: мистерия, наркотрафик, пари… Винаги дистанцирана, пазена от телохранители и легенда. Полицията е неспособна да се домогне до нея, а тя купува всичко наред. Копловиц[1] на дрогата… Нали се сещаш за сестрите милионерки?… Същото, но с обратен знак. Когато онази нейна горила, дебелак с лице като „Ел Индио“ Фернандес[2], ми заби крошето в окото, бях очарован, казвам ти. Няколко месеца живях от това. После, когато адвокатът ми поиска невероятно обезщетение и дори не сме сънували, че ще го получим, нейните хора го платиха, без да се пазарят. Честна дума. Виж, кълна ти се, че бяха много пари. Нямаше нужда да се ходи на съд.

— Вярно ли е, че се разбират добре с кмета?

Коварната му усмивка под мустаците стана още по-широка.

— С Томас Пестаня?… Великолепно — отпи малко със сламката, ръкомахайки възхитено с една ръка. — От Тереса валяха купища долари за Марбеля: обществени дейности, дарения, инвестиции. Запознаха се, когато тя си купи парцела, за да си построи къщата в Гуадалмина Баха: градини, басейн, фонтани, гледки към морето. Напълни я и с книги, защото на всичкото отгоре момичето се оказа малко нещо интелектуалка, нали? Или така разправят. Тя и кметът вечеряха много пъти заедно, срещаха се у общи приятели. Частни събирания, банкери, строители, политици и хора по-така…

— Правеха ли сделки?

— Разбира се. Пестаня я подпомогна много за местния контрол, а тя винаги знаеше как да спазва нормите. Винаги, когато имаше разследване, агенти и съдии внезапно се оказваха незаинетересовани или некомпетентни. Така че кметът можеше да се среща с нея, без да скандализира никого. Беше много потайна и хитра. Полека-лека пускаше пипала в кметствата, съдилищата… Дори Фернандо Бувиер, губернаторът на Малага, й беше в ръцете. В края на краищата всички печелеха толкова пари, че никой не можеше да мине без нея. Това беше защитата и силата й.

Силата й, повтори той. После изглади гънките на кожения си панталон, запали холандска пура и кръстоса крака. На Кралицата, додаде той, изпускайки дим от устата си, не й харесваха празненствата. За всички тези години е присъствала на две или три, най-много. Идваше късно и си тръгваше рано. Живееше затворена в къщата си и няколко пъти успяха да я снимат отдалеч, докато се разхождаше по плажа. Обичаше морето. Говореше се, че понякога излизала с контрабандистите си, както когато нямала пукната пара. Но това навярно е част от легендата. Истината е, че й харесваше. Купи голяма яхта, „Синалоа“, и прекарваше дълго време на борда й, сама с телохранителите си и екипажа. Два-три пъти са я видели така. По пристанищата на Средиземно море, Корсика, Балеарските острови, гръцките острови. Само това.

— Един път си мислех, че сме я пипнали… Един папарак успя да се договори с работниците, които трябваше да оправят нещо в градината й. Изснима няколко филмчета — тя на терасата, на прозореца и тъй нататък. От списанието, което беше купило снимките му, ме извикаха, за да напиша текста. Обаче не излезе нищо. Някой плати цяло състояние и спря репортажа. Снимките изчезнаха. Фокус-мокус препаратус. Казват, че лично Тео Алхарафе уредил работата. Адвокатът — хубавец. И че бил платил десет пъти стойността им.

— Спомням си това… Един фотограф имаше проблеми.

Кучо се наведе, за да изтръска пурата в пепелника. Ръката му застина на половината път. Коварната усмивка се превърна в глух, злорад смях.

— Проблеми?… Виж, скъпи. При Тереса Мендоса тази дума е евфемизъм. Момчето беше професионалист. Ветеран в занаята, събирач на боклука на елита, биваше го да души из бельото и частния живот на хората… Списанията и агенциите никога не казват кой е авторът на тези репортажи, но някой трябва да беше подложил ръка, за да му сипят с черпака. Две седмици след като снимките изчезнаха безследно, ограбиха апартамента на момчето, което живееше в Торемолинос, докато, забележи, той случайно спял вътре… Какви работи, а?… Резнали го четири пъти с нож, изглежда без намерение да го убиват, после счупили, един по един, пръстите на двете му ръце, представи си… Слухът тръгна. Повече никой не се върна да души около къщата в Гуадалмина, разбира се. Нито се приближи до тази кучка на по-малко от двайсет метра разстояние.

— Любовни истории — казах аз, сменяйки темата.

Отрече категорично. А това беше точно по неговата специалност.

— Любовни истории — нула. Поне доколкото аз зная. А ти е известно, че аз зная. Говореше се нещо за връзка с доверения й адвокат, Тео Алхарафе. Добре сложен, от класа. Освен това голям мръсник. Пътуваха заедно и тъй нататък. Виждали са ги заедно, включително в Италия. Не си падаше по адвоката. Виж, сигурно е спала с него. Но не си падаше. Повярвай ми, тия работи ги надушвам като хрътка. По-скоро си мисля за Патрисия О’Фарел.

О’Фарел, продължи Кучо след като отиде за още един портокалов сок и поздрави няколко познати на връщане, беше друго нещо. Бяха приятелки и съдружнички, макар че бяха различни като деня и нощта. Но са били заедно в затвора. Каква история, а? Толкова заплетена и въобще… Толкова перверзна. Онази беше наистина изискана. Мръсница и лесбийка. Зряла, с всичките пороци на света, включително и този — Кучо докосна многозначително носа си. — Толкова развейпрах, че повече няма накъде. Така че не е лесно да се обясни как тези двете, Сафо и капитан Морган, бяха заедно. Макар да се знаеше, че юздите ги държеше Мексиканката. Невъзможно е да си представиш черната овчица на фамилия О’Фарел да организира този бизнес сама.

— Беше откровена и всеизвестна лесбийка. Кокаинистка докрай. Това даде повод за много приказки… Разправят, че облагородила другата, която била неграмотна, или почти неграмотна. Истина или не, когато се запознах с нея, тя вече се обличаше и се държеше на ниво. Носеше хубави дрехи, винаги дискретни: тъмни тонове, семпли цветове… Ще се разсмееш, но един път дори я включихме в списъка на двайсетте най-елегантни жени на годината. Донякъде на майтап, донякъде на сериозно. Кълна ти се. И се получи, представяш ли си, интрижката. Малко след десето място. Беше хубавичка, не голяма красавица, но умееше да се нагласи — остана замислен, с разсеяна усмивка, накрая сви рамене. — … Ясно е, че имаше нещо между тях двете. Не зная какво: приятелство или интимна връзка, но имаше нещо. Всичко беше много странно. Навярно това обяснява защо Кралицата на Юга имаше малко мъже в живота си.

Данг, данг, прозвуча уредбата в залата. „Иберия“ съобщава за излитането на полета за Барселона. Кучо погледна часовника си и стана, премятайки чантата през рамо. Аз също станах, подадохме си ръце. Много се радвам, че се видяхме и прочие. И благодаря. Надявам се да прочета книгата, ако преди това не ти отрежат топките. Мисля, че се казва емаскулинизация. Преди да си тръгне, ми намигна.

— Накрая остава загадката, нали?… Това, което се случи с О’Фарел, и с адвоката — засмя се той на тръгване. — Това, което се случи с всички.

Беше мека есен, с топли нощи и добри сделки. Тереса Мендоса отпи от коктейла с шампанско, който държеше в ръка, и се огледа наоколо. Нея също я наблюдаваха, открито или крадешком, сред коментари на тих глас, прошепвания, усмивки, понякога угоднически или боязливи. Нямаше начин. В последно време медиите се занимаваха прекалено много с нея, за да си позволи да остане незабелязана. Очертаваше координатните оси на мислен план и се виждаше в географския център на сложна мрежа, изтъкана от пари и власт, пълна с възможности и също така с контрасти. Тиха музика, петдесет подбрани лица, единадесет часа вечерта, жълтеникавата половинка на луната висеше хоризонтално над черното море, отразяваше се в залива на Марбеля от другата страна на безкрайния пейзаж, изпъстрен с милиони светлини. Салонът беше отворен към градината, към склона на планината, до шосето за Ронда. Достъпът — контролиран от охранители и общински полицаи. Томас Пестаня, домакинът, минаваше от група на група и разговаряше с гостите. Беше в бяло сако, с червен пояс, с огромна хаванска пура между пръстените на лявата ръка, с гъсти като на мечок вежди, извити в постоянна гримаса на изненада и удоволствие. Приличаше на шмекер от шпионски филм от седемдесетте. От чаровните отрицателни герои. Благодаря, че дойдохте, скъпи мои. Какъв жест. Какъв жест. Познавате ли еди-кой си?… А другия еди-кой си?… Томас Пестаня беше такъв. Във вихъра си. Обичаше да се перчи с всичко, дори с Тереса, сякаш тя беше поредното доказателство за успеха му. Опасен и рядък трофей. Когато някой го питаше за нея, пускаше дяволита усмивка и клатеше глава: само да знаехте. Всичко, което дава известност и пари, ми върши работа, беше казал той веднъж. Едното води до другото. Освен че придаваше известен екзотичен и загадъчен привкус на местното отбрано общество, Тереса беше и рог на изобилието, неизчерпаем източник на инвестиране на свежи пари. Последната операция, целяща да спечели сърцето на кмета — горещо препоръчана от Тео Алхарафе, — включваше погасяването на един общински дълг, който заплашваше Кметството със скандално ембарго на собствеността и политически последици. Освен това Пестаня, бъбривец, амбициозен, хитър — най-избираният кмет от времето на Хесус Хил[3], — страшно обичаше да се хвали с връзките си в специални случаи, дори да беше само пред избрана група приятели, съдружници, както колекционерите на предмети на изкуството показват частните си галерии, в които някои от шедьоврите са придобити незаконно, и не винаги могат да се излагат пред широка публика.

— Представи си една полицейска хайка тук — каза Пати О’Фарел.

Цигарата димеше в устата й и тя се смееше, с трета чаша в ръка. На никой полицай обаче не му стиска, додаде тя. Няма уста, дето да преглътне такава хапка.

— Има един полицай. Нино Хуарес.

— Виждала съм го този негодник.

Тереса отпи нова глътка, докато приключваше с пресмятанията. Трима финансисти. Четирима едри строителни предприемачи. Неколцина англоговорящи възрастни актьори, заселили се в района, за да избегнат данъците в страната си. Един филмов продуцент, с когото Тео Алхарафе току-що бе установил изгодно сдружение, тъй като обявяваше фалит един път годишно и беше експерт да движи пари чрез фирми със загуби и филми, които никой не гледа. Един собственик на шест голф игрища. Двама губернатори. Един обеднял саудитски милионер. Един член на мароканското кралско семейство, чиито дела процъфтяваха. Основната акционерка на голяма верига хотели. Една известна манекенка. Един певец, пристигнал от Маями с частен самолет. Един бивш финансов министър и жена му, бивша съпруга на известен театрален актьор. Три от най-скъпите проститутки, красиви и прочути с креватните си истории… Тереса поприказва с губернатора на Малага и съпругата му — последната я гледа през цялото време със страхопочитание, видимо запленена, без да отвори уста. Междувременно Тереса и губернаторът договаряха финансирането на един културен дом и три центъра за лечение на токсикомании. После разговаря с двама от строителите и — в уединение, кратко и ползотворно, с члена на мароканската кралска фамилия, съдружник на общи приятели от двете страни на Протока, който й даде визитната си картичка. Трябва да дойдете в Маракеш. Много съм слушал за вас. Тереса кимаше неангажиращо и се усмихваше. Да му се не види, мислеше си тя, представяйки си какво най-вероятно е чула за нея въпросната особа. И от кого. После размени няколко думи със собственика на голф игрищата, с когото се познаваха бегло. Имам интересно предложение, каза й той. Ще ви се обадя. Певецът от Маями се смееше, заобиколен от малка групичка, като отмяташе глава назад, за да покаже наскоро опънатата в някоя клиника кожа на шията. Като млада бях луда по него, беше казала подигравателно Пати. Виж го сега. Sic transit[4] — ирисите й блестяха с разширени зеници. Искаш ли да се запознаем?… Тереса поклати глава в знак на отказ, отпиваща от питието си. Не ме дразни, Полковник. И внимавай, защото това ти е третата чаша. Ти ме дразниш, беше казала другата, без да загуби доброто си настроение. Такава си сухарка — не забравяш работата и за миг в шибаното си съществуване.

Тереса отново се огледа разсеяно. Всъщност това не беше точно празненство, въпреки че се честваше рождения ден на кмета на Марбеля. Беше си чиста проба социална литургия, свързана с бизнеса. Трябва да отидеш, беше настоял Тео Алхарафе. В момента той разговаряше в групичката на финансистите и жените им, коректен, внимателен, с чаша в ръка, високият му силует леко приведен, орловият му профил обърнат учтиво към дамите. Дори да е за петнадесет минути, мини оттам, беше съветът му. Пестаня реагира много елементарно на някои жестове, при него оказаното внимание винаги дава резултат. А и не става дума само за кмета. С няколко „добър вечер“ и „как сте?“ ще разрешиш отведнъж куп затруднения. Разчистваш си пътища и си улесняваш нещата. Улесняваш и нас.

— Сега се връщам — каза Пати.

Беше оставила празната чаша на масата и се отдалечаваше в посока към бара: високи токове, деколте на гърба, стигащо до кръста, пълен контраст на черната рокля, която беше облякла Тереса. Като единствено украшение носеше обици — малки, обикновени перли, — и седемте тънки сребърни гривни. На връщане Пати докосна съзнателно гърба на една млада жена, разговаряща с няколко човека. Тя се обърна леко и я изгледа. Тази сладурана, беше казала Пати, поклащайки главата си, все така ниско остригана, щом погледът й попадна на нея. Тереса, свикнала с предизвикателния тон на приятелката си — Пати често нарочно прехвърляше границата в нейно присъствие, — сви рамене. Прекалено е млада за теб, Полковник, рече тя. Млада или не, отвърна другата, в Ел Пуерто нямаше да ми избяга, каквото й да направеше. Или се заблуждавам, додаде тя, след като я гледа известно време замислена, както с Едмон Дантес. Усмихваше се прекалено подчертано, докато изричаше това. Сега Тереса я наблюдаваше обезпокоена как се отдалечава: Пати започваше да залита леко, макар че щеше да издържи вероятно още няколко глътки алкохол, преди да посети за първи път тоалетната, за да си натопи носа в праха. Но проблемът не беше нито в чашите алкохол, нито в смъркането на кокаина. Проклетата Пати. Нещата отиваха все по на зле, и не само тази вечер. Колкото до самата Тереса, беше й достатъчно и вече мислеше да си тръгва.

— Лека нощ.

Беше видяла Нино Хуарес да се навърта наблизо и да я гледа изпитателно. Дребен, с русолява брадичка. Скъпи дрехи, които не можеха да се купят с парите от държавната заплата. Засичаха се понякога отдалеч. Тео Алхарафе се занимаваше с този въпрос.

— Аз съм Нино Хуарес.

— Зная кой сте.

От другия край на салона Тео, който не пропускаше нищо, отправи предупредителен поглед към Тереса. Въпреки че е наш, и че за него винаги има авансово изплащане на цялата сума, този тип е минно поле, казваха очите му. Освен това има хора, които гледат.

— Не знаех, че посещавате тези събирания — каза полицаят.

— И аз не знаех, че вие ги посещавате.

Това не беше вярно. На Тереса й беше известно, че комисарят, шеф на СБОП на Коста дел Сол, обичаше живота в Марбеля, да общува с известните личности, да се явява по телевизията, за да съобщава за извършването на тази или онази брилянтна операция в служба на обществото. Обичаше и парите. Томас Пестаня и той бяха приятели и се подкрепяха взаимно.

— Това е част от работата ми — Хуарес замълча и се усмихна. — … Както и от вашата.

Не ми харесва, реши Тереса. Има хора, които мога да купя, ако е необходимо. Някои от тях ми харесват, други — не. Този не ми харесва. Всъщност не ми харесват полицаите, които се продават. Или тези, които се продават, независимо дали са полицаи или не. Да купиш не означава да си го отнесеш вкъщи.

— Има един проблем — рече онзи тип.

Тонът му беше почти задушевен. Оглеждаше се наоколо като нея, жест на учтивост.

— Проблемите — отговори Тереса — не са по моята част. Имам хора, чиято работа е да ги разрешават.

— Този обаче не е лесен за разрешаване. Предпочитам да ви го обясня директно на вас.

После го направи със същия тон и с малко думи. Ставаше дума за ново разследване, възбудено от съдия от „Аудиенсия Насионал“, изключително усърден в работата си: някой си Мартинес Пардо. Този път съдията бил решил да остави настрани СБОП на Коста дел Сол и да разчита на градската полиция. Хуарес оставал извън играта и не можел да се намеси. Искал единствено да го изясни преди нещата да се задвижат.

— Кой по-точно в градската полиция?

— Има една доста добра група. „Делта Куатро“. Ръководи я капитан на име Виктор Кастро.

— Чувала съм да се говори за него.

— От известно време подготвят тайно работата. Съдията идва няколко пъти. Очевидно са по следите на последната пратка от лодки с полутвърд корпус, която е някъде тук. Искат да проверят няколко от тях и да направят връзката по-нагоре.

— Сериозно ли е?

— Зависи какво ще открият. Вие знаете на какво могат да се натъкнат.

— А СБОП на Коста дел Сол?… Какво мисли да прави?

— Нищо. Да гледа. Вече ви казах, че държат моите хора настрани. С това, което току-що ви разказах, съм изпълнил задължението си.

Пати се връщаше с чаша в ръка. Отново стъпваше уверено. Тереса предположи, че е минала през тоалетната да се освежи с нещо. Гледай ти, каза тя, щом дойде при тях. Виж кой е тук. Законът и редът. И какъв голям „Ролекс“ носи тази вечер суперкомисарят. Нов ли е? Лицето на Хуарес придоби мрачен израз. Той изгледа Тереса в продължение на няколко секунди. Вече знаете как стоят нещата, говореше погледът му. И съдружничката ви няма да ви бъде от помощ, ако облаците започнат да се сгъстяват.

— Извинете ме. Приятна вечер.

Хуарес се смеси с гостите. Патрисия се смееше тихичко, докато го гледаше как се отдалечава.

— Какво ти разправяше този кучи син?… Не си ли получава заплатата в края на месеца?

— Не е разумно да предизвикваш така — Тереса снишаваше глас, чувстваше неудобство. Не искаше да се гневи, най-малко тук. — Особено полицаи.

— Нали му плащаме?… Да върви на майната си.

Надигна чашата си, почти яростно. Тереса не беше сигурна дали озлоблението в думите се дължеше на Нино Хуарес или на нея.

— Слушай, Полковник. Не ме проваляй. Пиеш много. С другото също прекаляваш.

— И какво от това?… Празник е и тази вечер имам желание да се забавлявам.

— Не се занасяй. Кой ти говори за тази вечер.

— Добре, бавачке.

Тереса не каза нищо повече. Погледна приятелката си в очите, втренчено, и тя отклони поглед.

— В крайна сметка — измърмори Пати след малко, — петдесет процента от подкупа на този червей го плащам аз.

Тереса продължаваше да мълчи. Размишляваше. Почувства отдалеч тревожния поглед на Тео Алхарафе. Това нямаше край. Тъкмо запушиш една дупка и се появява друга. И не всичко се оправяше със здрав разум и пари.

— Как е кралицата на Марбеля?

Томас Пестаня се появи при тях: чаровник, популист и вулгарен. Бялото сако му придаваше вид на дебел сервитьор. С Тереса се срещаха често: близост, дължаща се на общи интереси. На кмета му харесваше да живее опасно, стига в цялата работа да имаше пари и влияние. Беше основал местна политическа партия, носеше се в мътните води на сделките с недвижими имоти. Легендата, която се раждаше около личността на Мексиканката, засилваше усещането му за власт и суета. Подсилваше също и банковата му сметка. Първоначално Пестаня беше натрупал богатството си като доверен човек на голям андалуски строителен предприемач. Купуваше парцели за фирмата, използвайки връзките и парите на своя шеф. После, когато една трета от Коста дел Сол беше негова, отиде при шефа си, за да му каже, че напуска. Наистина ли? Наистина. Виж, съжалявам. Как мога да ти се отблагодаря за службата. Вече го направихте, беше отговорът на Пестаня. Всичко е записано на мое име. По-късно, когато излезе от болницата, където се възстановяваше след получения инфаркт, бившият шеф на Пестаня месеци наред го търси с пистолет в джоба.

— Интересни хора, нали?

Пестаня, комуто нищо не убягваше, я беше видял да си бъбри с Нино Хуарес. Но не каза нищо. Размениха си комплименти: всичко е чудесно, кмете, моите поздравления. Прекрасно тържество. Тереса попита колко е часът и той й каза. Ще обядваме заедно във вторник, разбира се. Където ходим винаги. Сега трябва да си тръгваме. Всяка жаба да си знае гьола.

— Ще трябва да си тръгнеш сама — възропта Пати. — Аз се чувствам превъзходно.

С галисийците нещата се оказаха по-сложни, отколкото с французите. Подходът към тях изискваше ювелирна точност, защото мафиите от северозападна Испания имаха собствени контакти с Колумбия и понякога работеха със същите хора, с които работеше и Тереса. Освен това наистина бяха сурови хора, бяха изминали дълъг път, имаха опит и се намираха на своя територия, след като старите „амос до фуме“, господарите на мрежата за контрабанда на цигари, се бяха преориентирали към трафика на дрога, и се бяха превърнали в истински „амос до фариня“[5]. Естуарите на галисийските реки бяха техни феоди, но те разширяваха полето на действието си на юг, в посока към Северна Африка, по притоците на Средиземно море. Докато „Трансер Нага“ се занимаваше само с транспортирането на хашиш го андалуското крайбрежие, взаимоотношенията им, макар и студени, се развиваха привидно на принципа „живей и остави и другите да живеят“. Кокаинът беше нещо различно. В последно време организацията на Тереса израсна като сериозен конкурент. Всичко това се постави за обсъждане на събрание, организирано на неутрален терен, в малко имение в провинция Касерес, близо до Аройо де ла Лус, между планината Санто Доминго и пътя N-521, в имение, гъсто обрасло с коркови дъбове, с пасбища за добитъка. Бялата къща беше разположена в края на път, по който колите вдигаха облаци прах и по който всеки натрапник можеше лесно да бъде разкрит. Срещата се състоя в късната сутрин. От страна на „Трансер Нага“ дойдоха Тереса и Тео Алхарафе, придружени от Поте Галвес на волана на черокито, следвани от тъмен пасат с двама напълно доверени мъже, млади мароканци, изпробвани първо в лодките и взети по-късно в отдела по сигурността. Тя беше облечена в черно, в костюм с панталон от добра марка и с добра кройка, косата й беше прибрана на тила, опъната и сресана на прав път. Галисийците вече бяха там. Бяха трима, с още толкова телохранители на вратата, до двете лъскави беемвета, с които бяха дошли на срещата. Всички заговориха направо по същество. Бодигардовете се гледаха едни други вън, заинтересованите страни — вътре, насядали около голяма маса в стил рустик, в средата на стая с греди на тавана и препарирани глави на благородни елени и глигани по стените. На масата имаше сандвичи, напитки и кафе, кутии с пури и бележници за водене на записки. Делова среща, която започна зле, когато Сисо Пернас, от клана на Корбейра, син на Хакин Пернас, „амо до фуме“ от устието на Ароса, взе думата, за да изложи въпроса. Обръщаше се през цялото време към Тео Алхарафе, сякаш адвокатът беше истинският му събеседник, а Тереса присъстваше, за да краси масата. Проблемът, каза Сисо Пернас, е там, че хората от „Трансер Нага“ се навират навсякъде. Нямаме нищо против средиземноморската им експанзия, хашиша и прочие. Нито що се отнася до белия прах, в разумни граници: има хляб за всички. Но всеки да си знае мястото, да уважава чуждите територии и традицията, която в Испания — продължаваше да гледа само Тео Алхарафе, все едно той беше мексиканецът, — винаги е била на почит. Под територии Сисо Пернас и баща му Хакин разбираха атлантическите операции, големите товари, превозвани с кораби от латиноамериканските пристанища. Те работеха с колумбийците от край време, откакто дон Хакин, братята Кобейра и хората от старата генерация, под натиска на младото поколение, започнаха да се преориентират от цигарите към хашиша и кокаина. Така че имаха едно предложение: нямали нищо против „Трансер Нага“ да работи с белия прах, който идваше от Казабланка и Агадир, стига да го прекарват към източното Средиземноморие и да не оставаше в Испания. Защото директните превози за Полуострова и Европа, пътят на Атлантика и разклоненията му на север, бяха владение на галисийците.

— В действителност ние това и правим — отбеляза Тео Алхарафе. — С изключение на транспорта.

— Знаем това — Сисо Пернас си наля кафе от каната пред него, след като я предложи първо на Тео, който поклати глава в знак на отказ. Жестът на галисиеца не включваше Тереса. — Но нашите хора се страхуват, че ще се изкушите да разширите бизнеса. Има неща, които не са ясни. Кораби, които кръстосват насам-натам… Не можем да контролираме това, а и рискуваме да ни припишат чужди операции — погледна към двамата си придружители, сякаш те добре знаеха за какво става дума. — Митническата охрана и полицията да ни зажужат като конска муха на ухото.

— Морето е свободна територия — вметна Тереса.

Проговаряше за първи път, след първоначалните поздрави. Сисо Пернас гледаше Тео, все едно тези думи бяха произнесени от него. Симпатичен като бръснарско ножче. Придружителите му гледаха Тереса снизходително. Любопитно, сякаш се забавляваха от ситуацията.

— Не става дума за това — каза галисиецът. — Отдавна работим с кокаина. Имаме опит. Направили сме големи инвестиции — продължаваше да се обръща към Тео. — Вие разстройвате работата ни. Може да стане така, че ние да платим вашите грешки.

Тео отправи бърз поглед към Тереса. Мургавите му ръце очертаваха с автоматичната писалка въпросителен знак във въздуха. Тя остана невъзмутима. Върши си работата, казваше мълчанието й. Всяко нещо с времето си.

— И какво мислят колумбийците? — попита Тео.

— Траят си — Сисо Пернас се усмихваше накриво. Тези мръсни Пилатовци, казваше изразът на лицето му. — Смятат, че проблемът е наш и че трябва да го разрешим помежду си.

— Каква е алтернативата?

Галисиецът отпи бързо от кафето и се отдръпна леко назад на стола си, с доволен вид. Русичък, оцени го Тереса. Изглежда добре, около трийсетте. Добре оформени мустаци и син блейзър върху бяла риза без вратовръзка. Наркотрафикант джуниър, второ или трето поколение, несъмнено с образование. По-прибързан от предшествениците си, които държаха парите си натъпкани в чорап и ходеха винаги с едно и също демодирано сако. По-малко разсъдлив. По-малко правила и по-голяма жажда за пари, с които да купува лукс и жени. Също така по-арогантен. Вече си идваме на думата, говореше погледът на Сисо Пернас. Погледна към придружителя си отляво, дебел мъж с бледи очи. Работата е опечена. Отстъпваше подробностите на подчинените си.

— От Протока навътре — каза дебелият, като подпря лакти на масата — вие имате пълна свобода. Ние ще ви прехвърлим товарите от Мароко, щом така предпочитате, но поемаме отговорността за транспорта от латиноамериканските пристанища… Готови сме да ви предоставим специални условия, проценти, гаранции. Дори да работите като съдружници, но ние да контролираме операциите.

— Колкото по-просто е всичко — заключи Сисо Пернас, почти полегнал назад, — толкова по-малко са рисковете.

Тео размени поглед с Тереса. А ако не сме съгласни, каза му тя с очи. А ако не сме съгласни, повтори адвокатът на глас. Какво става, ако не приемем условията. Дебелият не отговори. Сисо Пернас се разсея, разглеждайки чашата си с кафето, замислен, сякаш тази възможност никога не бе допускана.

— Тогава не знам — рече той накрая. — Навярно ще имаме проблеми.

— Кой ще има проблеми? — позаинтересува се Тео.

Приведе се малко, спокоен, въздържан, с автоматичната писалка между пръстите, все едно се канеше да записва. Сигурен в ролята си, макар че Тереса знаеше, че гореше от желание да стане и да напусне тази стая. Естеството на проблемите, за които намекваше галисиецът, не беше по специалността на Тео. На моменти извръщаше леко лице към нея, без да я гледа. Аз съм дотук, намекваше той. Моята част са мирните преговори, финансовите съвети и финансовите дела, а не скритият смисъл, нито заплахите, носещи се във въздуха. Ако разговорът ще сменя тона си, вече не е моя работа.

— Вие… Ние — Сисо Пернас хвърляше подозрителни погледи към писалката на Тео. — Никой не печели от едно разногласие.

Последните думи прозвучаха като чупене на стъкло. Хряяяс. Това е точката, каза си Тереса, където поддаваш или дръпваш напред. Тук започва войната. Където се намесва гадната мексиканка от Синалоа, която знае какво рискува. И по-добре, че е тук, чака да я повикам. Сега имам нужда от нея.

— Да му се не види… Ще ни потрошите с бухалки за бейзбол?… Както се случи на онзи французин, за който писаха оня ден във вестниците?

Гледаше Сисо Пернас с изненада, която изглеждаше истинска, въпреки че не убеждаваше никого, нито пък имаше това за цел. Мъжът се обърна към нея, сякаш тя току-що се беше появила, докато дебелакът с бледите очи си гледаше ноктите, а третият, слаб с ръце на селянин или рибар, си бъркаше в носа. Тереса изчака Сисо Пернас да каже нещо. Но галисиецът мълчеше, гледаше я със смесица от раздразнение и объркване. Колкото до Тео, безпокойствието му беше прераснало в забележима тревога. Внимавай, мълвеше нямо той. Много внимавай.

— Може би — продължи Тереса бавно — понеже съм чужденка, не познавам нравите… Господин Алхарафе се ползва с пълното ми доверие, но когато преговарям по бизнес, обичам да се обръщат към мен. Аз съм тази, която решава собствените си дела… Схващате ли ситуацията?

Сисо Пернас продължаваше да я гледа мълчаливо, ръцете му лежаха от двете страни на чашата кафе. Атмосферата беше близка до точката на замръзване. Кой казва, че трябва да е така, помисли си Тереса. Ако ми засвирят мелодията, аз пък ще им напиша текста. А и разбирам малко от галисийци.

— Значи сега — додаде тя, — ще ви кажа как аз виждам нещата.

Надявам се да не оплескам работата. И каза как тя вижда нещата. Направи го ясно, отделяше всяка фраза с подходящите паузи, за да могат всички да схванат нюансите. Високо уважавам това, което правите в Галисия, започна тя. Сурови хора сте вие и освен това, свестни. Но това не ми пречи да зная, че сте нарочени от полицията, следени отблизо и подложени на съдебни процедури. Имате издайници и внедрени агенти навсякъде и от време на време някой от вас се оставя да бъде хванат с ръце на масата. Всичко много мазно, както казваме в Синалоа. Ако моят бизнес се основава на нещо, то това е пределната сигурност. Работи се така, че да се попречи, в рамките на разумното, на изтичането на информация. Малко хора и по-голямата част не се познават помежду си. Това ни спестява доносничества. Отне ми време да създам тази структура и нямам намерение първо, да я оставя да ръждясва, и второ, да я излагам на опасност с операции, които не мога да контролирам. Вие искате от мен да се оставя във вашите ръце, в замяна на проценти и знам ли какво още. Искате да скръстя ръце и да ви отстъпя монопола. Не виждам какво печеля от това, нито защо да се съгласявам. Освен ако не ме заплашвате. Но не го вярвам, нали?… Не вярвам, че ме заплашвате.

— За какво да ви заплашваме? — попита Сисо Пернас.

Този акцент. Тереса отпъди призрака, витаещ наоколо. Имаше нужда главата й да е спокойна, тонът й да е точен. Скалата на Леон беше далеч и не искаше да се блъсне в друга.

— Вижте, дори ми хрумват два начина — отвърна тя. — Да филтрирам информацията, която ми вреди, или да опитам нещо директно. И в двата случая, знайте, че мога да съм гадна като никой друг. С една разлика: нямам никого, който да ме прави уязвима. Просто минавам оттук, утре мога да умра, да изчезна или да си тръгна, без да си стягам куфарите. И гробница не съм поръчала да ми направят, въпреки че съм мексиканка. При все това, вие имате позиции. Пасос, мисля, че така наричате красивите къщи в Галисия. Невиждан лукс, приятели… Роднини. Вие можете да извикате колумбийски наемни убийци за мръсната работа. Аз — също. Вие можете, докарани до крайност, да предизвикате война. Аз, скромно казано, — също, защото имам пари в излишък и с тях се купува всичко. Но една война ще привлече вниманието на властите… Забелязала съм, че на тия от Министерство на вътрешните работи не им харесва разчистването на сметки между наркотрафикантите. Още по-малко, ако има лични и фамилни имена, позиции, на които се слага запор, хора, заплашени да отидат в затвора, съдебни процедури в ход… Вие много се появявате във вестниците.

— Вие също — не й остана длъжен Сисо Пернас, на лицето му се изписа раздразнение.

Тереса го изгледа студено в продължение на три секунди. Беше съвсем спокойна.

— Не всеки ден, нито на същите страници като вас. За мен никой нищо не е доказал.

Галисиецът се изсмя кратко, грубо.

— Е, вие ще ми кажете как го постигате.

— Вероятно съм по-голяма мръсница от вас.

Е, казахме си нещата, помисли си в заключение тя. От ясно по-ясно и без вазелин. Сега да видим накъде ще тръгнат тия копелета. Тео слагаше и махаше капачката на писалката. И ти изживяваш лош момент, помисли си Тереса. Затова ти плащам толкова. Разликата е, че на теб ти личи, на мен — не.

— Всичко може да се промени — отбеляза Сисо Пернас. — Имам предвид нещата при вас.

Очакван вариант. Предвиден. Тереса взе една цигара „Бисонте“ от пакета пред себе си, поставен точно до чашата с вода и кожената папка с документите. Направи го така, все едно размисляше. Захапа цигарата, без да я запалва. Устата й беше пресъхнала, но реши да не пипа чашата с вода. Въпросът вече не е как се чувствам аз, рече си тя. Въпросът е как ме виждат те.

— Разбира се — съгласи се тя. — И ми се струва, че ще се промени. Но аз продължавам да съм си аз. С моите хора, но пак аз. Бизнесът ми е доброволно ограничен. Само транспорт. Това намалява потенциалните щети. И амбициите ми. При вас обаче има много врати и прозорци, откъдето може да се влезе. Има голям избор, ако някой реши да почука. Хора, които обичате, интереси, които си струва да запазите… Има откъде да ви видят сметката.

Гледаше мъжа в очите, с цигара в устата. Безизразно. Остана така няколко мига, броеше наум секундите, докато Сисо Пернас, със замислен вид и почти против волята си, пъхна ръка в джоба си, извади златна запалка и като се пресегна през масата, й запали цигарата. Докарах ли те дотук, русокоси мръснико. Вече се огъваш. Благодари му с кимване на глава.

— А на вас — не? — попита накрая галисиецът, като прибираше запалката.

— Може да проверите — Тереса изпускаше дима, докато говореше, с леко притворени очи. — Ще се изненадате да разберете колко силен е човекът, който няма нищо за губене, освен себе си. Вие имате семейство, например. Много хубава жена, казват… Син.

Да свършваме, реши тя. Не трябва да разбуждаме страха отведнъж, защото тогава може да се превърне в изненада или неблагоразумие и да подлуди тези, които смятат, че няма изход. Това ги прави непредвидими и много, много опасни. Майсторството е да го внушаваш малко по малко: да ти държи, да не ти дава да заспиш и да узрее, защото по този начин се превръща в респект. Границата е тънка и трябва да се пипа леко, докато се улучи.

— В Синалоа казваме: Ще убия цялото ти семейство, после ще изровя от гроба дедите ти, ще им пусна няколко куршума и пак ще ги погреба…

Докато говореше, без да гледа никого, отвори папката пред себе си и извади изрезка от вестник: снимка на футболен отбор от устието на Ароса, който Сисо Пернас, голям почитател, субсидираше щедро. Беше негов президент и на снимката — Тереса я беше поставила много внимателно между двамата, — позираше преди мач с играчите, с жена си и със сина си, прекрасно дете на десет-дванадесет години, облечено с екипа на отбора.

— Така че не се занасяйте с мен — сега вече гледаше галисиеца в очите. — Или както казвате тук, в Испания, бъдете така любезни да не ме дърпате за топките.

Шум на вода зад завесата на душа. Пара. Той обичаше да се къпе с много гореща вода.

— Могат да ни убият — каза Тео.

Тереса се беше подпряла на рамката на отворената врата. Гола. Усещаше приятната влага по кожата си.

— Не — отвърна тя. — Първо ще опитат нещо по-леко, за да ни преценят. После ще потърсят споразумение.

— Това, което ти наричаш леко, те вече го направиха… Те са подшушнали на съдия Мартинес Пардо това за гумените лодки, което ти разказа Хуарес. Натресоха ни градската полиция.

— Знам. Затова играх грубо. Исках да разберат, че ни е известно.

— Кланът Корбейра…

— Остави, Тео — Тереса клатеше глава. — Зная какво правя.

— Вярно е. Винаги знаеш какво правиш. Или страхотно се преструваш.

От трите ти изречения, разсъди Тереса, третото беше излишно. Но предполагам, че тук имаш известни права. Или си мислиш, че ги имаш. Голямото огледало в банята се беше запотило от парата и тя се виждаше като сиво петно. До умивалника бяха наредени шишенца с шампоан, лосион за тяло, сапун в опаковката със знака на хотела. „Парадор Насионал“ на Касерес. От другата страна на леглото с изпомачкани чаршафи, прозорецът очертаваше като в рамка средновековен пейзаж: старинни камъни се открояваха в нощта, колони и портици, позлатени от светлината на скрити прожектори. Да му се не види, помисли си тя. Като в американски филм, но истински. Старата Испания.

— Подай ми една хавлия, ако обичаш — помоли я Тео.

Беше много чистоплътен. Винаги си вземаше душ преди и след, сякаш да придаде хигиеничен привкус на правенето на секс. Старателен, чист, от хората, които като че ли никога не се потят и нямат нито един микроб по кожата си. Мъжете, които Тереса помнеше голи, почти всички бяха чисти, поне имаха такъв вид, но не и като този. Тео почти нямаше собствен мирис: кожата му беше мека, мъжката му миризма едва се долавяше, както и тази на сапуна и лосиона, използван след бръснене, толкова умерени, колкото неговото отношение към нея. След като правеха любов, винаги миришеха на нея, на нейната уморена плът, на нейната слюнка, на силната и тежка миризма на влажния отвор между бедрата й. Сякаш в крайна сметка Тереса обладаваше кожата на мъжа. Проникваше в нея. Подаде му хавлията, като наблюдаваше високото и слабо тяло, по което се стичаше вода. Черният мъх по гърдите, краката и члена. Спокойната усмивка, винаги уместна. Венчалната халка на лявата ръка. Нея халката не я засягаше, него привидно — също не. Нашата връзка е професионална, каза един-единствен път Тереса. Беше в началото, когато той се опита да се оправдава или да оправдава нея, с лек и ненужен коментар. Така че не ми ги разправяй на мене тия. И Тео беше достатъчно умен, за да разбере.

— Това за сина на Сисо Пернас сериозно ли беше?

Тереса не отговори. Беше се приближила към запотеното огледало и изтри с ръка част от парата. Там беше, с толкова неясни контури, че можеше и да не е тя, с разрошена коса, с големи черни очи, които се взираха в нея както обикновено.

— Никой няма да повярва, ако те види така — каза той.

Стоеше до нея, наблюдаваше я в изчистената от парата повърхност. Подсушаваше косата и гърба си с хавлията. Не се будалкай, говореше изражението й. Той я целуна разсеяно по косата и продължи да се суши, отивайки към спалнята. Тя остана, както си беше, подпряна на мивката, срещу запотеното си отражение. Дано никога да не се налага да го доказвам и на теб самия, помисли тя наум, поглеждайки мъжа, движещ се в съседната стая. Дано да не се наложи.

— Безпокои ме Патрисия — каза той внезапно.

Тереса отиде до вратата и остана на прага, гледаше го. Беше извадил безупречно изгладена риза от куфара — багажът на този негодник никога не се мачкаше — и разкопчаваше копчетата, за да си я сложи. Имаха запазена маса за след половин час в „Торе де Санде“. Изискан ресторант, беше казал той. В старата част. Тео знаеше всички изискани ресторанти, всички модни барове, всички луксозни магазини. Места, които сякаш бяха създадени по негова мярка, както ризата, която щеше да облече. Подобно на Пати О’Фарел изглеждаше роден за тях: двама богати глезльовци, на които светът винаги им беше длъжен, макар че той се справяше по-добре от нея. Всичко беше прекрасно и толкова далечно от „Лас Сиете Готас“, помисли си тя, където майка й — която никога не я беше целувала, — миеше съдовете в кофа на двора и си лягаше с пияните съседи. Толкова далеч от училището, където мърлявите момчета й вдигаха полата до стената на училищния двор. Направи ни чекия, жено. По една на всеки. Като подарък, иначе ще ти пръснем оная работа. Толкова далеч от дървените и цинкови покриви, от калта по босите крака и шибаната мизерия.

— Какво й има на Пати?

— Ти знаеш какво й има. И става все по-зле.

Така си беше. Да се напиваш и да се надрусваш до козирката беше лоша комбинация, но имаше и нещо друго. Сякаш Полковникът се разпадаше малко по малко, мълчаливо. Навярно думата беше примирение, въпреки че Тереса не можеше да разбере — примирение пред какво? Понякога Пати приличаше на онези корабокрушенци, които престават да плуват без видима причина. Гъл, гъл. Може би просто защото нямат вяра, или пък са уморени.

— Тя сама си е господарка. Може сама да решава какво да прави — каза Тереса.

— Въпросът не е в това. Въпросът е дали това, което прави, е изгодно за теб или не.

Съвсем типично за Тео. Не се безпокоеше за О’Фарел, а за последиците от поведението й. И за всеки случай ги прехвърляше на Тереса. Изгодно ти е или не ти е изгодно. Шефка. Неохотата, незаинтересоваността, с които Пати приемаше малкото си отговорности към „Трансер Нага“ бяха тъмната страна на проблема. По време на събранията — тя идваше все по-рядко, делегираше правата си на Тереса — седеше с отсъстващ вид или се подиграваше открито: гледаше на всичко като на игра. Харчеше много пари, преструваше се, че нищо не разбира, шегуваше се със сериозни неща, в които бяха забъркани интересите на мнозина и животът на неколцина. Напомняше на кораб с отрязани въжета. Тереса не успяваше да проумее, дали тя самата освобождаваше от отговорности приятелката си или отдалечаването идваше от Пати, от нарастващото объркване, породено от криволиците в мисълта и в живота й. Ти си лидерът, обичаше да казва тя. Аз ръкопляскам, пия, друсам се и гледам. Въпреки че навярно всички неща се случваха едновременно. И Пати се оставяше да се носи от ритъма на дните: естествения, неизбежния, към който ги тласна всичко още в началото. Навярно се заблудих в Едмон Дантес, беше споменала Пати в къщата на Томас Пестаня. Не е било това, не си била ти. Не успях да те разгадая. И вероятно, както каза тя в друг случай — с кокаин по носа и замъглен поглед, — единствено сигурното е, че рано или късно абат Фариа слиза от сцената.

Ставаше конфликтна, като умираща, без да умира. И не обръщаше внимание на нищо. Това бяха думите и първата от тях се оказваше много неподходяща за тяхната търговия, толкова чувствителна към скандалите. Последният случай беше съвсем пресен: непълнолетна развратница, долна мръсница, с лоши компании и още по-лоши чувства, живееше най-безогледно на гърба на Пати, докато накрая един гнусен случай на злоупотреба с наркотици, кръвоизлив и постъпване в болница в пет часа сутринта беше на път да я вкара в криминалната хроника на медиите. Така и щеше да стане, ако не бяха мобилизирали наличните средства: пари, връзки, шантаж. В крайна сметка, да турим пепел на този случай. Нещата от живота, каза Пати, когато Тереса й постави въпроса ребром. За теб е лесно, Мексиканке. Ти имаш всичко, дори кой да се грижи за оная ти работа. Така че живей си живота и зарежи моя. Защото аз не ти търся сметки, нито си пъхам носа там, където не ми е работата. Аз съм твоя приятелка. Платих и плащам за приятелството ти. Изпълнявам договора. А ти, която толкова лесно купуваш всичко, остави ме поне да купя себе си. И чуй. Винаги казваш, че делим наполовина, не само по отношение на бизнеса и парите. Съгласна съм. Това е моята свободна, премислена и шибана половина.

Дори Олег Язиков я беше предупредил. Внимавай, Теса. Не рискуваш само парите си, а и свободата и живота си. Но ти си решаваш. Разбира се. Във всеки случай няма да е зле да се запиташ сама. Да. Разни неща. Например, коя е твоята част. За какво си отговорна. За кое не си. До каква степен ти си започнала това сама, следвайки играта й. Има пасивни отговорности, които са толкова сериозни, колкото и останалите. Има мълчания, които сме изслушали с пълно съзнание какво означават, и нямаме извинение, че не сме отвърнали. Да. В живота от един момент нататък всеки човек е отговорен за това, което прави. И за това, което не прави.

Какво би било, ако. Това си мислеше понякога Тереса. Ако аз… Може би в това беше разковничето. Но на нея й се струваше невъзможно да гледа от другата страна на тази граница, всеки път по-отчетлива и неизбежна. Дразнеше я неудобството, или угризението, което усещаше да я връхлита на неясни приливи, сякаш изпълваше ръцете й, без да знае какво да прави с него. И защо трябваше да го чувства, казваше си тя. Никога не можа да се получи, никога не стана. Никой никого не е измамил. Ако от страна на Пати в миналото е имало надежди, или намерения, те трябва да са отпаднали отдавна. Може би в това беше проблемът. Че всичко е свършило, или на път да свърши и на Полковник О’Фарел не й беше останала дори движещата сила на любопитството. По отношение на Тереса, Тео Алхарафе навярно беше последният експеримент на Пати. Или нейният провал. Оттам нататък, всичко изглеждаше едновременно предвидимо и мрачно. И с това всяка една от тях щеше да се оправя сама.

[1] Сестрите Естер и Алисия Копловиц, най-богатите жени в Испания, на 400-то място в списъка ни Форбс за най-богатите хора в света. — Б.пр. ↑

[2] Емилио „Ел Индио“ Фернандес — най-забележителната фигура в историята на мексиканската филмова индустрия, превърнал се почти в национален символ, изпълнител на роли на бандити и революционери. Репутацията му в личния живот не е особено добра, осъждан е за непредумишлено убийство. — Б.р. ↑

[3] Хесус Хил — испански бизнесмен и политик, известно време кмет на Марбеля, замесен в повече от осемдесет съдебни дела, лежал в затвора за злоупотреби, фалшифициране на документи и възпрепятстване на правосъдието. Синът му е кмет на съседния град Естепона през периоди 1995–1999 г. Независимо от конфликтите си със закона Хил си остава популярна личност и има славата на забележителен оратор. — Б.р. ↑

[4] Sic Transit gloria mundi (лат.) — Така преминава световната слава. — Б.пр. ↑

[5] Амос до фариня (галисийски) — господари на праха, подразбира се кокаина. — Б.пр. ↑

13.

На два и на триста метра вдигам малък самолет.

— Ето го — каза доктор Рамос.

Има много остър слух, реши Тереса. Тя не чуваше нищо, освен шума на вълните край брега. Нощта беше тиха. Средиземно море беше черно петно до малкия залив на Агуа Амарга, по крайбрежието на Алмерия. Луната осветяваше пясъка и той приличаше на сняг. Фарът на Пунта Полакра — три проблясвания на всеки дванадесет или петнадесет секунди, отчете професионалният й инстинкт, — осветяваше подножието на планината Гата, шест мили на югоизток.

— Аз чувам само морето — отвърна тя.

— Заслушайте се.

Съсредоточи се в тъмнината, наострила слух. Стоеше права до черокито, с термос кафе, пластмасови чашки и сандвичи. Дебели якета и пуловери ги предпазваха от студа. Тъмният силует на Поте Галвес се разхождаше на няколко метра, наблюдаваше наземната писта и сухата част на брега, по които се стигаше до плажа.

— Сега го чувам — каза тя.

Беше само далечно мъркане, едва доловимо през плисъка на вълните. Но то се усилваше постепенно, звучеше много ниско, все едно идваше от морето, а не от небето. Приличаше на моторница, приближаваща се към брега с голяма скорост.

— Добри момчета — отбеляза доктор Рамос.

Имаше известна гордост в гласа му, сякаш говореше за син или ученик, който го е надминал. Но тонът му беше спокоен, както обикновено. Този човек никога не се нервира, помисли си Тереса. На нея обаче й костваше усилие да потисне тревогата си и да говори с познатия на всички тих и равен тон. Само ако знаеха, каза си тя. Само ако знаеха. Колко рискуваха, особено в тази шибана нощ. Три месеца подготовка на това, което накрая отнемаше по-малко от два часа, три четвърти от които вече бяха изтекли. Сега шумът на двигателите ставаше все по-силен и близък. Докторът вдигна ръчния часовник до очите си и освети бързо циферблата с пламъка на една запалка.

— Немска точност — добави. — Точното място и точният час.

Звукът се чуваше все по-близо и все така на малка височина. Тереса се взря жадно в тъмнината и тогава й се стори, че го вижда: малка червена точка, увеличаваща размера си, точно на границата между потъналата в мрак вода и блещукането на лунната светлина навътре в морето.

— Да му се не види — каза тя.

Почти е красиво, помисли си Тереса. Имаше познания, спомени, опит, които й позволяваха да си представи морето, видяно от кабината, приглушените светлини на таблото, линията на земята, очертаваща се отпред, двамата мъже пред уредите за управление, радиопредавателят на Алмерия на честота 114,1, за да пресметнат закъснението и разстоянието над морето на Алборан, точка-черта-черта-черта-точка-черта-точка, а после брега, различим с просто око на лунната светлина, в търсене на ориентири в проблясването на фара вляво, в светлините на Карбонерас вдясно, в неутралното петно на залива по средата. Прииска й се да беше там, горе. Да лети с тях, да не й мига окото от нищо. Тогава черната точка внезапно нарасна, все така на равнището на водата. Шумът на двигателите се засили и стана оглушителен, сякаш самолетът щеше да се стовари отгоре им. Тереса успя да различи криле, които изникнаха на същото ниво, от което тя и докторът наблюдаваха. Накрая видя цялостния силует на самолета, летящ много ниско, на около пет метра над водата. Двете перки се въртяха като сребърни дискове на лунната светлина. С пълна сила. Миг по-късно той прелетя с рев, който вдигна облак пясък и сухи водорасли. Самолетът набра височина, летеше над сушата, накланяше се наляво и накрая се изгуби в нощта, между планинските възвишения на Гата и Кабрера.

— Там има тон и половина — рече докторът.

— Още не е на земята — каза Тереса.

— Ще бъде след петнадесет минути.

Вече нямаше причина да стоят на тъмно. Докторът бръкна в джобовете на панталона си, запали лулата си, после подаде огънче на Тереса, която току-що бе захапала една цигара. Поте Галвес идваше с по чаша кафе в двете си ръце. Едра сянка, бдяща за желанията им. Белият пясък правеше стъпките му безшумни.

— Какво става, госпожо?

— Всичко е наред, Пинто. Благодаря.

Отпи от горчивата напитка — без захар, подсилена с глътка коняк. Дръпна с наслада от цигарата, в която имаше малко хашиш. Надявам се и останалото също да е наред, помисли си тя. Мобилният телефон в джоба й щеше да звънне, когато пратката бъдеше натоварена на четирите камиона, чакащи до старата писта: малък аеродрум, изоставен след гражданската война, сред пустошта на Алмерия, близо до Табернас. Най-близкото селище беше на петнадесет километра. Това беше последният етап на сложна операция, пренасяне на хиляда и петстотин килограма хлорхидрат от кокаин на картела Меделин за италианските мафии. Още един прът в колелетата на клана Корбейра, който продължаваше да претендира за изключителното право да движи „доня Бланка“ на испанска територия. Тереса се усмихна. Галисийците щяха да побеснеят, ако узнаеха. Но от Колумбия бяха поръчали на Тереса да проучи възможността да транспортира наведнъж голяма пратка, която щеше да пристигне в контейнери на пристанището на Валенсия, до Генуа. Тя само изпълняваше задачата. Дрогата, вакуумирана в пакети от по десет килограма, поставена в бидони за автомобилно масло, беше прекосила Атлантика, след като бе натоварена при Еквадор, близо до Галапагоските острови, на стар кораб на име „Сусана“, плаващ под панамски флаг. Разтоварването се извърши в мароканския град Казабланка. Оттам, с протекцията на Кралската жандармерия — полковник Абделкадер Чаиб продължаваше да е в най-добри отношения с Тереса, — пропътува в камиони до Ел Риф, до един от складовете, използвани от съдружници на „Трансер Нага“ за подготовка на пратките с хашиш.

— Мароканците удържаха на думата си като истински джентълмени — сподели доктор Рамос, пъхнал ръце в джобовете си. Отправяше се към колата, където Поте Галвес стоеше зад волана. Запалените фарове осветяваха голямата ивица от пясък и скали, и разбудените чайки, кръжащи изненадани на светлината.

— Да. Но заслугата е ваша, докторе.

— Не и идеята.

— Вие я реализирахте.

Доктор Рамос дръпна от лулата си, без да каже нищо. Трудно му беше на тактика на „Трансер Нага“ да формулира несъгласие или да покаже доволство пред една похвала. Но Тереса отгатваше, че е доволен. Защото, ако идеята за големия самолет — въздушния мост, както го наричаха те, — беше на Тереса, то очертаването на маршрута и оперативните детайли бяха дело на доктора. Новаторството беше в използването на полети на ниска височина и приземяването на тайни писти в операция от по-голям мащаб и с по-голяма доходност. Защото в последно време бяха възникнали проблеми. Две галисийски експедиции, финансирани от клана Корбейра, бяха осуетени от митническата охрана, една в Карибския басейн и друга край Португалия. Трета операция, изцяло реализирана от италианците — турски търговски кораб с половин тон на борда, на път от Буенавентура към Генуа, през Кадис, — завърши с пълен провал. Пратката беше конфискувана от полицията и осем човека се озоваха в затвора. Беше труден момент. След дълги размисли Тереса реши да рискува с методи, които преди години, в Мексико, заслужиха на Амадо Карильо прозвището „Господар на небето“. Давай смело, заключи тя. Защо да се напъва да измисля нещо ново, след като имаше образци в жанра. Така че накара Фарид Латакия и доктор Рамос да се потрудят. Ливанецът беше възроптал, разбира се. Винаги искат чудеса, все от него и прочие. А доктор Рамос се затвори с картите, чертежите и диаграмите си, пушеше лула след лула, не говореше, освен ако не се налагаше. Обмисляше маршрути, гориво, райони, места, непокрити от радара над морето между Мелиля и Алусемас, разстояния за прелитане на нивото на водата в посока изток-североизток, неохранявани зони за преминаване на испанската граница, ориентири от сушата, за да се управлява с просто око и без уреди, разход на гориво на голяма и малка височина, сектори, където среден самолет, летейки над морето, няма да може да бъде засечен. Дори сондира мнението на няколко въздушни диспечери, които щяха да са дежурни в съответните нощи и на съответните места, за да е сигурен, че никой нямаше да обърне внимание, ако на екрана на някой радар се появеше подозрителен сигнал. Летя и над пустошта на Алмерия в търсене на подходящо място за приземяване, отиде до планините на Ел Риф, за да се увери на място за условията на местните летища. Латакия намери самолета в Африка: стар „Авиокар С-212“, превозващ пасажери от Малабо до Бата, помощ от Испания за Екваториална Гвинея, построен през 1978 година и все още в движение. Двумоторен, с товарен капацитет два тона. Можеше да се приземи със седемдесет възела на писта от двеста и петдесет метра, ако преобърнеше витлата и извадеше елероните на четиридесет градуса. Покупката се извърши без проблеми чрез една връзка в посолството на Екваториална Гвинея в Мадрид — комисионната на търговското аташе отделно, оформиха я като фактура за закупуване на двигатели за моторници с полутвърди корпуси. Самолетът летя до Банги, където двата турбовитлови двигатели бяха прегледани и приведени в пълна изправност от двама френски механици. После кацна на писта от четиристотин метра в планините на Ел Риф, за да натовари кокаина. Да се намери екипаж не беше трудно. Сто хиляди долара за пилота — Ян Карасек, поляк, бивш летец в селскостопанската авиация, изпитан в нощните полети, транспортиращи хашиша за „Трансер Нага“ на борда на собствения им „Скаймастър“. Седемдесет и пет хиляди за помощник-пилота — испанеца Фернандо де ла Куева, бивш военен, летял с тези самолети, когато е бил във военновъздушните сили, преди да премине в гражданската авиация и да остане без работа след една реорганизация на персонала в „Иберия“. Сега фаровете на черокито осветяваха първите къщи на Карбонерас. Тереса погледна часовника на таблото. Двамата мъже, ориентирайки се по светлините на магистралата Алмерия — Мурсия и пресичайки я в близост до Нихар, трябваше да насочват самолета, като летяха все така ниско и избягваха трасето от електрически кули, грижливо очертано от доктор Рамос на въздушните им карти, към планината на Алхамиля. Завиваха бавно на запад и пускаха елероните, за да кацнат на тайното летище, осветявано от луната. Една кола стоеше в началото, друга — на триста метра по-нататък. Две кратки присветвания с фаровете, за да им покажат началото и края на пистата. Караха товар, оценяван на четиридесет и пет милиона долара, от които „Трансер Нага“ щеше да получи, като превозвач, сума, възлизаща на десет процента от стойността.

Спряха да пийнат по нещо в едно крайпътно заведение, преди да излязат на магистрала N-340. Шофьори на камиони вечеряха на масите в дъното, бутове шунка и сушени колбаси висяха от тавана, мехове с вино, снимки на тореадори, изложени видеокасети с порно, аудиокасети и компактдискове на Лос Чунгитос, Ел Фари, Ла Ниня де лос Пейнес. Хапнаха прави на бара, шунка, филе и прясна риба тон с чушки и домати. Доктор Рамос си поръча коняк, Поте Галвес, който шофираше, двойно кафе. Тереса търсеше цигарите из джобовете на якето си. Тогава пред вратата спря зелено-бял нисан на градската полиция и пътниците му влязоха вътре. Поте Галвес се стегна, свали ръце от бара, извърна се с професионално недоверие към новодошлите, помръдна леко, за да прикрие с тяло господарката си. Спокойно, Поте, каза му тя с поглед. Няма да ни видят сметката точно днес. Междуселищен патрул. Обичайна обиколка. Бяха двама млади агенти, с униформи в маслинен цвят и пистолети в кобурите на кръста. Поздравиха учтиво с „добър вечер“, оставиха шапките си на едно ниско столче и се настаниха на края на бара.

Изглеждаха спокойни. Единият от тях им хвърли бегъл, разсеян поглед, докато слагаше захар в кафето си и го разбъркваше с лъжичката. По изражението на доктор Рамос си личеше, че изгаря от желание да размени поглед с Тереса. Ако тези ченгета само знаеха, казваше той без думи, тъпчейки старателно тютюн в лулата си. Такива неща. После, когато полицаите се канеха да си тръгват, докторът каза на сервитьора, че за него ще бъде удоволствие да плати кафетата им. Единият от тях се възпротиви от учтивост, другият му отправи усмивка. Благодаря. Лека служба, пожела им докторът на излизане. Благодаря, отвърнаха отново те.

— Добри момчета — кратко рече докторът, щом затвориха вратата.

Същото беше казал и за пилотите, спомни си Тереса, когато двигателите на „Авиокар“-а ревяха над брега. Това, наред с много други неща, й харесваше у него. Неизменното му спокойствие. Всеки, видян от подходящ ъгъл, би могъл да бъде добро момче. Или добро момиче. Светът беше трудно място, със сложни правила, където всеки играеше ролята, определена му от съдбата. И не винаги беше възможно да избира. Всички хора, които познавам, бяха чували да казва докторът, имат своите причини, за да правят това, което правят. Ако приемеш това за себеподобните си, заключаваше той, не е трудно да се разбираш с целия свят. Номерът е винаги да търсиш добрата им страна. Пушенето на лула помага много. Изисква време, размисъл. Дава възможност да движиш бавно ръцете си, да видиш сам себе си, да видиш и другите.

Докторът поръча втори коняк. Тереса, тъй като не продаваха текила, — галисийско орухо[1], от което в носа й сякаш избухнаха пламъци. Присъствието на полицаите върна спомена й за скорошен разговор и отдавнашни тревоги. Имаше едно посещение преди три месеца, в седалището на „Трансер Нага“, което сега заемаше цяла пететажна сграда на Морския булевард, до парка в Марбеля. Непредизвестено посещение. В началото тя го отказа, докато Ева, секретарката й — Поте Галвес стоеше пред вратата на кабинета, закован на килима като доберман, — не й показа съдебна заповед, препоръчваща на Тереса Мендоса Чавес, живуща еди-къде си, да приеме тази среща или да има предвид съответните действия, които щяха да последват. Предварителна справка, казваше се в документа, без да уточнява предварителна спрямо кое. Двама са, добави секретарката. Един мъж и една жена. Градска полиция. Така че, след кратък размисъл, Тереса извести Тео Алхарафе, за да е предупреден, успокои Поте Галвес с жест и каза на секретарката да ги покани в заседателната зала. Не си стиснаха ръцете. След подобаващите за случая поздрави, тримата седнаха около голямата кръгла маса, от която преди това бяха прибрани всички документи и папки. Мъжът беше слаб, сериозен, с приятна външност, с преждевременно посивяла коса, подстригана ниско и с хубави мустаци. Има нисък и приятен глас, реши Тереса, толкова учтив, колкото и обноските му. Беше в цивилно облекло, старо памучно сако и спортни панталони, но имаше стегнат вид, истински военен. Казвам се Кастро, каза той, без да спомене малкото си име, чина, длъжността си. Макар че след миг изглежда размисли и добави, че е капитан. Капитан Кастро. А това е сержант Монкада. Докато той представяше себе си и нея накратко, жената — червенокоса, облечена с пола и лек пуловер, със златни обици, с малки, умни очи, — извади магнетофон от платнената чанта, която държеше на коленете си, и го сложи на масата. Надявам се, каза тя, че нямате нищо против. После се изсекна в кърпичка — изглеждаше хремава или алергична, — смачка я на топка и я остави в пепелника. Ни най-малко, отвърна Тереса. Но в такъв случай ще трябва да изчакате да дойде адвокатът ми. Това предполага да се води протокол. Така че след един поглед от страна на шефа си, сержантката свъси вежди, прибра магнетофона в чантата и се изсекна в нова кърпичка. Капитан Кастро обясни с няколко думи какво ги е довело тук. В хода на едно скорошно разследване, някои сведения насочвали към фирми, свързани с „Трансер Нага“.

— Предполагам, разбира се, че има доказателства за това.

— Всъщност не. Съжалявам, но трябва да призная, че няма.

— В такъв случай не разбирам защо сте тук.

— Рутинно посещение.

— А-ха.

— Обикновено съдействие на правосъдието.

— А-ха.

Тогава капитан Кастро разказа на Тереса, че акция на градската полиция — надуваеми моторници, предназначени по всяка вероятност за трафик на наркотици, — била провалена от изтичане на информация и неочаквано вмешателство на Националната полиция. Агенти от полицията в Естепона се намесили преждевременно, влезли в хангар, където, вместо материала, по чиято следа била градската полиция, открили само две стари моторници извън употреба. Така останали без доказателства и без да задържат никого.

— Много съжалявам — каза Тереса. — Но не проумявам какво общо имам аз с това.

— Сега — нищо. Полицията опропасти акцията. Разследването ни пропадна напълно, защото някой е дал манипулирана информация на хората от Естепона. Никой съдия не би продължил работата с това, с което разполагаме.

— Да му се не види… И идвате да ми разкажете това на мен?

Тонът й накара мъжът и жената да се спогледат.

— В известна степен — твърдо каза капитан Кастро — смятаме, че вашето мнение ще ни е от полза. В този момент работим по половин дузина случаи, свързани със същия кръг.

Сержант Монкада се наведе напред на стола. Нито следа от червило или някакъв грим. Малките й очички изглеждаха уморени. Хремата. Алергията. Нощ, прекарана в работа, предположи Тереса. Дни наред, без да си измие косата. Златните обици проблясваха в пълно несъответствие с вида й.

— Капитанът има пред вид вашия кръг. Точно вашия.

Тереса реши да подмине враждебността на това вашия. Гледаше измачкания пуловер на жената.

— Не зная за какво говорите — обърна се тя към мъжа. — Моите отношения са открити за всички.

— Не този вид отношения — каза капитан Кастро. — Чували ли сте да се говори за „Кемикъл STM“?

— Никога.

— А за „Константин Гарофи ООД“?

— Да. Имам акции. Малък пакет.

— Колко странно. Според нашите справки, дружеството за внос и износ „Константин Гарофи“, със седалище в Гибралтар, е изцяло ваше.

Навярно трябваше да изчакам Тео, помисли си Тереса. Във всеки случай, сега вече не можеше да се върне назад. Повдигна едната си вежда.

— Надявам се, имате доказателства, за да твърдите това.

Капитан Кастро попипа мустака си. Клатеше леко глава, изразяващ съмнение, сякаш наистина пресмяташе до каква степен разполагаше или не с тези доказателства. Всъщност не, каза накрая той. За съжаление нямаме, макар че в този случай не е от голямо значение. Защото пристигна сводка. Молба за сътрудничество с американската ДЕА и колумбийското правителство, относно една пратка от петнадесет тона калиев перманганат, засечена на митницата на карибското пристанище на Картахена.

— Смятах, че търговията с калиев перманганат е свободна.

Беше се подпряла на подлакътника на стола и гледаше полицая с учудване, което изглеждаше истинско. В Европа да, беше отговорът. Но не и в Колумбия, където се употребява като необходима суровина за производството на кокаина. В САЩ покупката и продажбата му от определени количества нагоре се контролира, фигурира в списъка на дванайсетте съставки и трийсетте и трите химически субстанции, чиято търговия е следена от федералните закони. Калиевият перманганат, както може би — или вероятно, или несъмнено, — госпожата знае, е един от дванайсетте основни продукти за получаването на основното тесто и хлорхидрата на кокаина. Комбинирани с други химически субстанции, десет тона биха послужили за рафинирането на осемдесет тона дрога. За да употребим един добре познат израз, хич не е шега работа. Като изложи това, полицаят остана загледан в Тереса, безизразно, все едно това беше всичко, което имаше да казва. Тя преброи на ум до три. Дявол да го вземе. Започваше да я боли главата, но не можеше да си позволи да извади един аспирин пред тия двамата. Сви рамене.

— Виж ти… И какво?

— Товарът е пристигнал по море от Алхесирас, купила го „Константин Гарофи“ от белгийската фирма „Кемикъл STM“.

— Не ми се вярва тази гибралтарска фирма да изнася директно за Колумбия.

— Права сте да не вярвате — ако имаше ирония в думите му, то тя не се долавяше. — В действителност са направили следното: купили са продукта в Белгия, докарали са го в Алхесирас и са го прехвърлили на друга фирма, пуснала корени на остров Джърси, тя я е откарала в контейнер първо до Пуерто Кабельо, Венецуела, после — в Картахена… По пътя продуктът е бил прехвърлен в бидони, на които пишело, че съдържат магнезиев двуокис. За прикритие.

Не бяха галисийците, знаеше Тереса. Този път не бяха пропели те. Имаше сведения, че проблемът се корени в самата Колумбия. Местни проблеми. ДЕА им диша във врата. Нищо, което и най-малко да засяга нея.

— Откъде е минал?

— През открито море. В Алхесирас е натоварен като това, което в действителност е бил.

Значи дотук сте стигнали, слънчице. Погледни ръцете ми на масата — как изваждат легална цигара от легален пакет и я запалват със спокойствието на почтените хора. Те са чисти и невинни. Така че ядец. Какво ще ми разправяш ти на мен.

— Тогава би трябвало — подхвърли тя — да искате обяснения от фирмата със седалище в Джърси…

По лицето на сержантката се изписа нетърпение, но тя не каза нищо. Капитан Кастро наклони леко глава, сякаш оценяваше съвета й като много добър.

— Изпари се след операцията — каза той. — Оказа се само име на една улица в Сен Елие.

— Да му се не види. Това сигурно ли е?

— Повече от сигурно.

— Тогава хората от „Константин Гарофи“ са били неприятно изненадани в добрите си намерения.

Сержантката понечи да отвори уста, за да каже нещо, но пак размисли. Погледна за миг шефа си и после извади един бележник от чантата си. Ако изкараш и молив, ще се окажете на улицата. Още сега. Всъщност ще си тръгнете, дори и ако не го извадиш.

— Във всички случаи — продължи тя, — ако съм ви разбрала правилно, вие говорите за транспортирането на химически продукт, законен в митническото пространство на Шенген. Не виждам какво странно има тук. Несъмнено документацията е наред, със съответните сертификати и всичко останало. Не познавам детайлно „Константин Гарофи“, но доколкото ми е известно, са добросъвестни относно законовите разпоредби… В противен случай никога не бих имала акции там.

— Успокойте се — каза капитан Кастро учтиво.

— Имам ли вид на неспокойна?

Мъжът я погледна, без да отговаря веднага.

— Що се отнася до вас и „Константин Гарофи“ — рече той накрая, — всичко изглежда законно.

— За съжаление — добави сержантката.

Плюнчеше пръста си, за да разлиства страниците на бележника. Не се занасяй, дребосъчке, помисли си Тереса. Нима искаш да ме накараш да повярвам, че имаш записани в бележника килограмите на последния ми товар дрога.

— Има ли още нещо?

— Винаги има още нещо — отговори капитанът.

Тогава да отиваме на втора база, копеле, помисли си Тереса и загаси цигарата в пепелника. Направи го с преднамерена рязкост, отведнъж. Подобаващото раздразнение и нито капчица повече, въпреки че главоболието я караше да се чувства все по-зле. В Синалоа тия двамата вече щяха да са купени или мъртви. Презираше начина, по който й се представяха тук, вземайки я за нещо, което не беше. Толкова елементарни. Но също знаеше, че презрението води до арогантност и оттам нататък се допускат грешки. Предоверяването убива по-сигурно от куршумите.

— Тогава да си кажем ясно нещата — каза тя. — Ако имате конкретни въпроси, свързани с мен, сладките приказки ще продължат в присъствието на моите адвокати. Ако ли пък не, ще съм ви благодарна, ако престанете с номерата си.

Сержант Монкада забрави за бележника си. Пипаше масата, сякаш да провери качеството на дървото. Изглеждаше в лошо настроение.

— Бихме могли да продължим разговора в някои от държавните учреждения…

Стигна и дотук най-сетне, помисли си Тереса. Точно, където те очаквах.

— Струва ми се, че не, сержант — отвърна много спокойно. — Защото, ако имахте нещо конкретно, а вие го нямате, вече щях да се намирам в тези учреждения и да прекарам там точно толкова време, колкото е необходимо на моя правен отдел да ви погне и да ви гони до дупка… Изисквайки, разбира се, компенсация за морални и материални щети.

— Няма защо да реагирате така — подхвана сговорчиво капитан Кастро. — Никой в нищо не ви обвинява.

— В това съм повече от сигурна. Че никой не ме обвинява.

— Разбира се, не и сержант Иван Веласко.

Ще ти го върна тъпкано, мислеше си тя. Надяна ацтекската си маска.

— Моля?… Сержант кой?

Мъжът я гледаше с хладно любопитство. Много си готин, реши тя. С учтивите си обноски. Със сивата си коса и тези хубави мустаци. Офицер и кавалер. Колежката ти би трябвало да си мие по-често косата.

— Иван Веласко — изрече бавно капитанът. — От градската полиция. Покойник.

Сержант Монкада отново се наведе напред. Грубо.

— Свиня. Разбирате ли от свине, госпожо?

Каза го със зле сдържана ярост. Може да си е такава по характер, реши Тереса. Навярно тази червена, мръсна коса има нещо общо с това. Или работи много, или е нещастна в брака си, или кой знае какво. Не ще да е лесно да си жена в нейната професия. Или пък днес си разпределят ролите: лош и добър полицай. Срещу една мръсница, каквато предполагат, че съм. И ролята на лошия се пада на нея. Логично. Но въобще не ми пука.

— Това има ли нещо общо с калиевия перманганат?

— Бъдете добра — не звучеше никак дружелюбно. Сержантката чоплеше между зъбите си с нокътя на малкия си пръст. — Не се заяждайте с нас.

— Веласко се движеше в лоши среди — обясни простичко капитан Кастро — и го убиха преди време, когато вие излязохте от затвора. Спомняте ли си?… Сантяго Фистера, Гибралтар и всичко останало. Когато не бяхте и сънували, че ще бъдете това, което сте сега.

По изражението на Тереса не личеше да си спомня. Значи нямате нищо, размишляваше тя. Идвате да разтръскате дървото.

— Ами не — каза тя. — Въобще не се сещам за този Веласко.

— Не се сещате — рече жената. Почти изплюваше думите. Обърна се към шефа си, като че ли питаше „какво ще кажете вие, капитане“. Но Кастро гледаше към прозореца, сякаш зает с други мисли.

— В действителност не можем да го свържем с вас — продължи сержант Монкада. — А и това е минала история, нали? — отново наплюнчи пръста си и заби поглед в бележника, макар да беше ясно, че не четеше. — А този другият, Канябота, когото убиха във Фуенхирола, също ли не ви звучи познато?… Името на Олег Язиков нищо ли не ви говори?… Никога ли не сте чували за хашиш, нито за кокаин, нито за колумбийци, нито за галисийци? — тя замълча мрачно, за да даде възможност на Тереса да реагира, но мексиканката не отвори уста. — … Разбира се. Вие се занимавате с недвижими имоти, борсови сделки, винарски изби в Херес, местна политика, кътчета на данъчен рай, благотворителност и вечери с губернатора на Малага.

— И кино — отбеляза капитанът безпристрастно. Продължаваше да е обърнат към прозореца, с вид на унесен в съвсем други мисли. Почти меланхоличен.

Сержантката вдигна една ръка.

— Вярно. Забравих, че се занимавате и с кино — тонът й ставаше все по-груб, вулгарен на моменти, сякаш досега го беше потискала и сега преднамерено прибягваше до него. — … Трябва да се чувствате в пълна безопасност сред сделките си за милиони и луксозния си живот, с журналистите, които се редят на опашка, за да ви направят звезда.

И друг път са ме предизвиквали, и по-добре от нея, каза си Тереса. Или тази е прекалено наивна, въпреки злия си нрав, или действително нямат нищо, за което да се захванат.

— Тези журналисти — отвърна тя много спокойно — си имат безкрайни съдебни разправии… Колкото до вас, наистина ли вярвате, че ще се хвана да играя на стражари и апаши?

Беше ред на капитана. Беше се обърнал леко към нея и отново я гледаше.

— Госпожо, колежката и аз имаме работа, която трябва да свършим. Това включва разследвания в ход — хвърли бърз поглед, без особена надежда, към бележника на сержант Монкада. — Това посещение няма друга цел, освен тази, която ви споменахме.

— Колко учтиво и колко мило. Да ме предупредите просто така.

— Вече ви е ясно. Искахме да поговорим малко. Да се опознаем по-добре.

— И още — изкриви устни сержантката, — искахме да ви изнервим.

Шефът й поклати отрицателно глава.

— Госпожата не е от тези, които се изнервят. Ако беше, никога не би стигнала дотук — усмихна се леко, усмивка на второстепенен играч. — … Надявам се, че следващият ни разговор ще е при по-благоприятни обстоятелства. За мен.

Тереса погледна към пепелника с единствения фас, загасен сред топчетата носни кърпички. За кого я вземаха тия двамата? Тя беше извървяла дълъг и труден път, прекалено дълъг и труден, за да търпи сега евтини номера от полицейски филми. Те бяха само двама натрапници, които си чоплеха зъбите, мачкаха кърпички и се опитваха да мътят водата. За да я изнервят, беше казала гадната полицайка. Внезапно се почувства ядосана. Имаше работа за вършене, вместо да си пропилява времето. Да глътне един аспирин, например. Щом двамата излезеха оттук, щеше да поръча на Тео да пусне жалба за оказана принуда. После щеше да проведе няколко телефонни разговора.

— Бъдете така добри да си вървите.

Изправи се. Оказва се, че сержантката можела и да се смее, увери се тя. Но не ми харесва начина, по който го прави. Шефът й стана заедно с Тереса, но жената продължаваше да седи, малко напред на стола, с пръсти, впити в ръба на масата. Със сухия си, неспокоен смях.

— Така, с добро?… Няма ли преди това да се опитате да ни заплашите, да ни купите, както онези мръсници от СБОП на Коста дел Сол?… Това ще ни направи много щастливи. Поредният опит за подкупване.

Тереса отвори вратата. Поте Галвес беше там, едър, нащрек, сякаш не беше помръдвал от килима. И сигурно не беше. Ръцете му бяха леко отпуснати отстрани на тялото. В очакване. Няма страшно, успокои го с поглед тя.

— Вие сте се побъркали — каза Тереса. — Аз не правя такива неща.

Сержантката най-сетне се надигна, почти с неохота. Беше се изсекнала още веднъж, държеше в една ръка смачканата носна кърпичка, бележника — в другата. Озърташе се, оглеждаше скъпите картини по стените, изгледа от прозореца към града и морето. Вече не криеше ненавистта си. Отправи се към вратата след шефа си, спря до Тереса, много близо, и прибра бележника в чантата.

— Разбира се. Имате хора за това, нали? — приближи още повече лицето си, зачервените й очи сякаш щяха да избухнат в пламъци от гняв. — Хайде, смело. Пробвайте поне един път да го направите лично. Знаете ли колко получава един полицай?… Сигурна съм, че знаете. И всички други, които умират и се скапват заради цялата тая гадост, която вие прекарвате контрабандно… Защо не опитате да подкупите капитана и мен?… Бих била очарована да чуя една ваша оферта и да ви изкарам от този кабинет с белезници и със сила — хвърли носната кърпичка на земята. — Мръсна кучка.

Имаше някаква логика, в крайна сметка. Това си мислеше Тереса, докато прекосяваше почти сухото корито на реката, чиито води застояваха в малките, недълбоки лагуни край морето. Поглед почти отвън, през чужди очи, математически точен, който смразяваше сърцето. Спокойна система на подредба на фактите и най-вече на обстоятелствата, които бяха в началото и в края на фактите, поставяха всяка цифра от едната или другата страна, със знак „плюс“ или „минус“ и им придаваха порядък и смисъл. Всичко това позволяваше да се изключат, по принцип, вината и угризенията. Онази снимка, скъсана на две, момичето с доверчивите очи, останало толкова далеч, там, в Синалоа, беше нейната изкупваща греховете индулгенция. Понеже ставаше дума за логика, тя можеше да се води единствено от нея. Но не липсваше и парадокс: какво става, когато не се надяваш на нищо, и всяко привидно поражение те избутва нагоре, докато очакваш будна, на зазоряване, момента, в който животът ще поправи грешката си и ти нанесе удар, завинаги. Истинската Ситуация. Един ден започваш да мислиш, че може би този момент няма да дойде никога, а на следващия предусещаш, че клопката е именно в това: да повярваш, че никога няма да дойде. Така умираш предварително в продължение на часове, на дни и на години. Умираш бавно, тихо, без викове и без кръв. Толкова повече умираш, колкото повече мислиш и живееш.

Спря се на плажа, посипан с малки обли камъчета, и се загледа в далечината. Беше облечена в сив анцуг и обута в маратонки. Вятърът рошеше косата пред лицето й. На отсрещната страна на устието на Гуадалмина имаше ивица пясък, където се разбиваха морските вълни. В дъното в синкавата мъглявина на хоризонта се белееха Пуерто Банус и Марбеля. Игрищата за голф бяха вляво, зелените им поляни стигаха почти до брега, покрай хотели с цвят на охра и плажните навеси, затворени заради зимата. Тереса обичаше Гуадалмина Баха по това време на годината, с безлюдните плажове и малцината кротки играчи на голф, които се движеха в далечината. Луксозни, тихи къщи, скрити зад високите зидове, обсипани с бугенвилеи. Една от тях, най-близката до парчето суша, вдадено в морето, й принадлежеше. „Лас Сиете Готас“ беше името, изписано на красива керамична плоча до главната врата, ироничен намек за Кулиакан, която само тя и Поте Галвес можеха да оценят. От плажа се виждаха само високият зид, дърветата и храстите, показващи се над него, които прикриваха охранителните видеокамери, както и покривът и четирите комина. Къща от шестстотин квадратни метра, застроени на парцел от пет хиляди, в стила на старите мексикански хасиенди, в бяло и малко охра, тераса на горния етаж, голяма веранда, отворена към градината, фонтан с керамични плочки и басейн.

В далечината се различаваше кораб — риболовен, движещ се близо до сушата, — и Тереса известно време го наблюдава с интерес. Продължаваше да е свързана с морето. Първото нещо, което правеше всяка сутрин, щом станеше, бе да хвърли поглед на синята, сива или виолетова, в зависимост от светлината и дните, безбрежност. Още предвиждаше инстинктивно бурите, мъртвите вълнения, благоприятните или неблагоприятни ветрове, дори когато никой от нейните хора не беше в морето. Това крайбрежие, запечатано в ума й с точността на морска карта, продължаваше да бъде за нея скъп свят, на който дължеше беди и щастие, а също и образи, които избягваше да възкресява често, от страх да не се разбъркат в паметта й. Малката къща на плажа на Палмонес. Нощите в Протока, когато почти летяха във въздуха. Адреналинът на преследването и победата. Твърдото и нежно тяло на Сантяго Фистера. Поне го имах, мислеше си тя. Загубих го, но преди това го имах. Позволяваше си този свой личен, добре премислен лукс — да стои сама, с цигара с хашиш и текила и да извиква спомените през нощите, в които шумът на прибоя идваше откъм градината, нямаше луна и тя си спомняше, и си припомняше себе си. Понякога чуваше как минава хеликоптерът на митническата охрана над брега, без светлини. Тогава си мислеше, че го управлява мъжът, когото беше видяла подпрян на вратата на стаята в болницата, този, който ги преследваше, летейки след водния облак на „Фантом“-а, и накрая се хвърли във водата при скалата на Леон, за да спаси живота й. Един път, притеснени от преследванията на митничарите, двама от хората на Тереса, мароканец и гибралтарец, които работеха на гумените лодки, предложиха да дадат урок на пилота на птичката. На този кучи син. Една клопка на сушата, та да им дойде сърце на място. Когато идеята достигна до нея, тя повика доктор Рамос и му нареди да предаде думите й, дословно, без да пропуска и буквичка, на абсолютно всички. Това момче си върши работата както всички ние, каза тя. Такива са правилата. И ако някой ден стане на пух и прах при някое преследване или му видят сметката на някой плаж, то ще си е негова работа. Понякога се печели, друг път се губи. Но ако падне и косъм от главата му по вина на някой от вас, когато не е по служба, ще накарам да одерат виновника жив. Ясно ли ви е? Ясно им беше.

Колкото до морето, с него Тереса поддържаше личен контакт. И не само от брега. Яхтата „Синалоа“, марка „Фратели Бенети“, дълга тридесет и осем метра, широка седем метра, с флага на остров Джърси, стоеше на специалния пристан на Пуерто Банус. Беше бяла, впечатляваща с трите си палуби, с вида си на класическа яхта, мебелирана с тиково и ироково дърво, бани, облицовани в мрамор, четири каюти за гости и салон от тридесет квадратни метра. В него на видно място стоеше внушително маслено платно на мариниста Монтагю Доусън — „Битка между корабите «Спартанец» и «Антиля» при Трафалгар“. Тео Алхарафе го беше купил за нея на един търг в „Клеймор’с“. Въпреки че „Трансер Нага“ ползваше всякакви плавателни съдове, Тереса не позволи „Синалоа“ да участва в никакви незаконни дейности. Яхтата беше неутрална територия, неин собствен свят, с ограничен достъп, и не желаеше да го свързва с останалата част от живота си. Капитан, двама моряци и механик поддържаха яхтата, готова да поеме към морето във всеки момент. Тя се качваше често на нея. Понякога за кратки излизания от по няколко дни, друг път — за пътувания от по две-три седмици. Книги, музика, телевизор с видео. Никога не канеше гости, с изключение на Пати О’Фарел, която я придружи няколко пъти. Единствено Поте Галвес я съпътстваше винаги, понасяйки стоически морската болест. Харесваха й дългите разстояния, изминавани в усамотение — цели дни, без да звънне телефонът и без да е необходимо да си отваря устата. Обичаше да сяда нощем в кормилната рубка до капитана — моряк от търговския флот, не особено разговорлив, нает от доктор Рамос, одобрен от Тереса именно поради мълчаливостта му, — да изключи автоматичния пилот и да управлява тя самата в лошо време, или да прекарва слънчевите и спокойни дни на шезлонг на задната палуба с книга в ръка или загледана в морето. Обичаше също да се занимава лично с поддръжката на двата двигателя MTU с 1800 конски сили, които позволяваха на „Синалоа“ да плава с тридесет възела и да оставя след себе си права, широка, могъща следа. Имаше навик да слиза в машинното, с коса, сплетена на две плитки и кърпа на главата, и да прекарва там с часове, все едно дали са в пристанище или в открито море. Познаваше всяка част от двигателите. Един път, когато имаха авария при силен насрещен източен вятър от Алборан, работи четири часа там долу, омазана с масло, удряйки се в тръбите и преградните стени. Междувременно капитанът се опитваше да удържи яхтата да не поеме навътре към морето и да дрейфува със страна, изложена на вятъра, докато тя и механикът отстранят повредата. На борда на „Синалоа“ направи и няколко дълги пътувания, до Егейско море и Турция, южна Франция, Еолическите острови[2], през протоците на Бонифацио[3]. Често нареждаше да поемат към Балеарските острови. Харесваха й малките, спокойни заливи на север от Ибиса и Майорка, почти пусти през зимата, обичаше да пуска котва пред пясъчния език, простиращ се между Форментера и „лос фреус“[4]. Там, срещу крайбрежието на Трокадос, Поте Галвес наскоро беше имал сблъсък с папараци. Двама фотографи от постоянното присъствие в Марбеля разпознаха яхтата и се приближиха на водни ски, за да изненадат Тереса. Синалоецът започна да ги цели с пневматичната пушка на борда. Резултатът: няколко счупени ребра, още едно обезщетение в милиони. Въпреки това снимката се появи на първа страница на клюкарското списание „Лектурас“. Кралицата на Юга почива на остров Форментера.

Върна се бавно. Всяка сутрин, включително в редките ветровити и дъждовни дни, тя се разхождаше сама по плажа до Линда Виста. На малкото възвишение до реката различи самотната фигура на Поте Галвес, който я охраняваше отдалеч. Беше му забранено да я придружава в тези разходки и синалоецът оставаше назад, гледаше я как отива и се връща, неподвижен страж в далечината. Верен като ловно куче, което неспокойно очаква прибирането на господарката си. С времето между Пинто и нея се беше установило мълчаливо съучастничество, изградено от минало и настояще. Твърдият му северняшки акцент, начинът му на обличане, на държание, изненадващата подвижност на неговите деветдесет и повече килограма, вечните ботуши от кожа на игуана, лицето с индиански черти и черните, големи мустаци — въпреки дългия престой в Испания, Поте Галвес сякаш току-що бе излязъл от кулиаканска кръчма, — означаваха за Тереса повече, отколкото тя бе склонна да признае. Бившият наемен убиец на Батман Гуемес беше в действителност последната й връзка с онази земя. Общи носталгии, които не беше нужно да се обясняват. Спомени, добри и лоши. Живописни нишки от миналото, които прозираха през фраза, мимика или поглед. Тереса даваше на бодигарда касетки и дискове с мексиканска музика: Хосе Алфредо, Чавела, Висенте, „Лос Туканес“, „Лос Тигрес“, дори един прекрасен запис на Лупита д’Алесио — „ще бъда твоя любима и всичко, което трябва да бъда, ще бъда това, което ме помолиш ти“. Така че, когато минаваше под прозореца на стаята на Поте Галвес, която се намираше в края на къщата, тя всеки път чуваше тези песни. Понякога, докато седеше в хола, четеше и слушаше музика, синалоецът се спираше за миг, почтително, от разстояние, надаваше ухо от коридора или вратата с безучастен, втренчен поглед, което при него беше равнозначно на усмивка. Никога не говореха за Кулиакан, нито за събитията, събрали пътищата им. Нито за мъртвия Гато Фиерос, погребан отдавна в циментовите основи на къщата в „Нуева Андалусия“. Един-единствен път размениха няколко думи за всичко това. В нощта на Нова година. Тогава Тереса освободи хората от прислугата — камериерка, готвачка, градинар, двама доверени марокански телохранители, които се сменяха на входа и в градината, — и тя сама приготви „чилорио“, пържено свинско месо с чили и царевични питки. После каза на стрелеца „Един път е Нова година, хайде, идвай, да не изстине вечерята“. Седнаха в трапезарията със сребърни свещници и запалени свещи, в двата края на масата, с текила, бира и червено вино, смълчани и двамата. Слушаха музиката на Тереса, а също и тази, която изпращаха понякога на Поте Галвес оттам: Педро и Инес и скапаната им сива камионетка, Ел Борего, Сентенарио[5] в джипа, песента на Херардо, „Чесна“-та, Двадесет жени в черно. Знаят, че съм от Синалоа — тук и двамата припяваха тихичко, — за к’во да си търсят белята с мен. Когато накрая Хосе Алфредо изпълняваше песента за Белия кон[6] — любимата на бодигарда, който навеждаше леко глава и кимаше одобрително, докато я слушаше, — тя каза, много, много далеч сме, Пинто. А той отговори, самата истина е, господарке, но по-добре прекалено далеч, отколкото прекалено близо. После заби поглед в чинията си, замислен. Накрая вдигна очи.

— Никога ли не сте мислили да се върнете, господарке?

Тереса така се вторачи в него, че той се размърда неловко на стола и отклони поглед встрани. Отвори уста, навярно за да се извини, когато тя се усмихна леко, далечна, поднасяйки към устните си чашата с вино.

— Знаеш, че не можем да се върнем — рече тя.

Поте Галвес се почесваше по слепоочието.

— Вижте, аз, разбира се, няма как. Но вие имате достатъчно средства. Имате връзки и пари… Ако искахте, със сигурност можехте лесно да го уредите.

— А ти какво би правил, ако аз се върна?

Стрелецът заби отново поглед в чинията си, смръщи се, сякаш никога не си беше поставял този въпрос. Не зная, господарке, каза след малко. Синалоа е адски далеч, да се върна е още по-невъзможно. Но казвам ви, че вие…

— Забрави — Тереса поклащаше глава сред цигарения дим. — Не искам да прекарам остатъка от живота си, прикована в Чапултепек, озъртайки се постоянно през рамо.

— Не. Но жалко все пак, нали. Онази страна не е толкова лоша.

— Я виж ти.

— Правителството е проблемът, господарке. Ако нямаше правителство, политици, нито гринговци на север от река Браво, там щеше да се живее един път… Нямаше да ни е нужна шибаната трева, нито каквото и да било друго от този род, нали?… Щяхме да се оправим дори само с доматите.

* * *

Имаше и книгите. Тереса им се посвещаваше все повече и повече. С течение на времето у нея укрепваше увереността, че светът и животът са по-лесни за разбиране чрез една книга. Сега имаше много. Бяха наредени по големина и поредици на дъбовите рафтове. Изпълваха стените на библиотеката, гледаща на юг, към градината, с много удобни кожени кресла и добро осветление. Там сядаше да чете през нощта или в много студените дни. Когато имаше слънце, излизаше в градината, настаняваше се в един шезлонг до навеса край басейна — там имаше скара, на която Поте Галвес печеше месо в неделя — и прекарваше така часове, поглъщайки жадно страница след страница. Винаги четеше две или три книги едновременно: една историческа — безкрайно увлекателна беше тази за Мексико, когато дошли испанците, Кортес и цялата тази история, — една любовна или за мистерии, третата беше от сложните, от тези, които й отнемаха много време, за да ги свърши и понякога не успяваше да ги разбере съвсем, но винаги накрая й оставаше усещането, че нещо ново се е свило на топка в нея. Четеше така, както й падне, смесвайки всичко. Един роман, който всички препоръчваха, й се видя скучен: „Сто години самота“. Повече й харесваше „Педро Парамо“. Доставяха й еднакво удоволствие както криминалните романи на Агата Кристи и тези за Шерлок Холмс, така й другите, които й костваха повече усилие, например: „Престъпление и наказание“, „Червено и черно“, „Буденброкови“. Последният беше историята на един млад богаташ и семейството му в Германия преди повече от век или нещо подобно. Беше чела и една книга за Троянската война и за странстванията на Еней. Там откри една фраза, която много я впечатли: „Единственото спасение на победените е да не очакват никакво спасение“.

Книги. Всеки път, когато минаваше покрай препълнените рафтове и докосваше подвързания гръб на „Граф Монте Кристо“, Тереса си мислеше за Пати О’Фарел. Бяха говорили по телефона предишната вечер. Чуваха се почти всеки ден, макар да минаваха по няколко, без да се видят. Как я караш, Полковник, как си, Мексиканке. По онова време Пати отказваше да се занимава с каквото и да било, свързано пряко с бизнеса. Задоволяваше се да получава пари и да харчи: кока, алкохол, момичета, пътувания, дрехи. Отиваше в Париж или Маями, или Милано и си прекарваше страхотно, в неин стил, без да се притеснява за нищо. За какво ми е, щом ти си такъв бог в бизнеса. Продължаваше да се забърква в дребни неприятности, които лесно се оправяха с нейните познанства, пари и намесата на Тео. Проблемът беше, че от смъркане и носът, и здравето й се разпадаха. Повече от грам на ден, тахикардии, проблеми със зъбите. Тъмни сенки под очите. Чуваше странни шумове, спеше лошо, пускаше музика и я спираше след броени минути, влизаше в банята или басейна и изневиделица излизаше, изпадаше в кризи на мъчителна тревожност. Държеше се показно и неблагоразумно. Дълъг й беше езикът. Говореше прекалено, при това пред всеки. И когато Тереса й го казваше в лицето, премервайки добре думите си, тя кипваше, ставаше предизвикателна, моето здраве, моята дупка между краката, моят живот и моят дял от бизнеса са си само мои, казваше тя, аз не ти се бъркам в историите с Тео, нито ти казвам как да управляваш шибаните финанси. Битката беше загубена преди време. И Тереса беше пред конфликт, в който дори разумните съвети на Олег Язиков — продължаваше да се вижда понякога с руснака, — не бяха достатъчни, за да й покажат изхода. Това ще свърши зле, беше казал мъжът от Солнцево. Да. Единственото, което ти пожелавам, Теса, е да не се опръскаш прекалено. Когато дойде. И още — решенията да не трябва да ги вземаш ти.

— Обади се господин Алхарафе, господарке. Каза, че работата е уредена.

— Благодаря ти, Пинто.

Прекоси градината, следвана отдалеч от бодигарда си. „Работата“ беше последното плащане от страна на италианците, по една сметка в Гран Кайман, през Лихтенщайн и петнадесет процента препрани в банка в Цюрих. Още една добра новина. Въздушният мост функционираше регулярно, „бомбардировките“ с вързопи дрога с GPS системи от самолети, летящи на ниска височина — техническо нововъдение на доктор Рамос, — даваха отлични резултати. И новият канал, прокаран с колумбийците през Хаити, Доминиканската република и Ямайка, носеше изненадващи печалби. Търсенето на кокаинова основа за нелегалните лаборатории в Европа продължаваше да расте и „Трансер Нага“ наскоро се бе домогнала, благодарение на Тео, до една добра връзка за пране на долари чрез лотарията на Пуерто Рико. Тереса се питаше до кога ли щеше да продължава този късмет. С Тео професионалните отношения бяха оптимални, личните — никога не би се осмелила да ги нарече сантиментални, — протичаха в разумни граници. Тя не го приемаше в къщата си в Гуадалмина, срещаха се неизменно по хотели, почти винаги по време на служебните пътувания, или в една стара къща, която той беше ремонтирал, на улица „Анча де Марбеля“. Никой от двамата не влагаше повече от необходимото. Тео беше внимателен, възпитан, задоволителен в интимните срещи. Пътуваха заедно из Испания, а също и до Франция и Италия — Париж отегчи Тереса, Рим я разочарова, а Венеция я заплени, — но и двамата съзнаваха, че връзката им се развиваше на ограничена територия. При все това, мъжкото му присъствие създаваше определени моменти — може би вълнуващи, или специални. Те оформяха вид мислен албум, също като снимки, способни да я помирят с някои неща и някои аспекти на живота й. Насладата, която той старателно и внимателно й даваше. Светлината по камъните на Колизеума, докато слънцето залязваше зад римските борове. Много стар замък близо до огромна река със зелени брегове, наречена Лоара, с малък ресторант, където за първи път опита гъши пастет и вино „Шато Марго“. И онзи изгрев, когато отиде до прозореца и видя лагуната на Венеция, приличаща на полирана сребърна гравюра, която постепенно се оцветяваше в червено, докато гондолите, покрити със сняг, се полюшваха на белия пристан пред хотела. Да му се не види. После Тео я беше прегърнал отзад, гол като нея, и двамата съзерцаваха пейзажа. Ако живееш така, прошепна той на ухото й, по-добре да не умираш. И Тереса се разсмя. Често се смееше с Тео, заради забавния му начин да гледа на човешкото битие, заради хубавите му вицове, заради изискания му хумор. Беше начетен, беше пътувал и чел много — препоръчваше й или й подаряваше книги, които в повечето случаи много й харесваха, — знаеше как да се отнася със служителите, с хората на рецепциите на скъпите хотели, с политиците, с банкерите. Имаше класа в обноските, в ръцете, които движеше по много привлекателен начин, в мургавия и слаб, орлов испански профил. И се любеше страхотно, защото беше старателен тип с хладен ум. Въпреки това, на моменти можеше да бъде груб и нетактичен като никой друг. Понякога говореше за жена си и дъщерите си, за семейните си проблеми, за самота и прочие. И тя веднага спираше да обръща внимание на думите му. Доста странно бе желанието на някои мъже да установяват, изясняват, определят, да се оправдават, да дават сметка, която никой не им е искал. Никоя жена не се нуждае от такива простотии. За останалото Тео беше умен. Никой от двамата не стигна дотам да казва „обичам те“ или нещо подобно на другия. При Тереса това се дължеше на неспособност, при Тео — на пресметнато благоразумие. Знаеха към какво да се придържат. Както казваха в Синалоа, прасета, но не и свине.

[1] Орухо — силна спиртна напитка, подобна на ракията. — Б.пр. ↑

[2] Италиански острови в Тиренско море, между южни Италия и Сицилия. — Б.р. ↑

[3] Между островите Корсика и Сардиния. — Б.р. ↑

[4] Лос фреус (каталонски) — тесни протоци между два острова или между остров и суша. — Б.пр. ↑

[5] Сентенарио (исп.) — стогодишнина, в случая става дума за златна монета от 1916 г., сечена в Мексико по случай стогодишнината от войната за независимост (1810–1821). Монетата е била в обращение до 1930 г. Наркотрафикантите имат навика да я носят на верижка на врата си или като друго украшение. — Б.пр. ↑

[6] Кон (мекс. жарг.) — хероин. — Б.пр. ↑

14.

Шапките ще се окажат в повече.

Истина беше, че сполуката идваше и си отиваше. След един успешен период, тази година започна зле и стана още по-зле през пролетта. Към лошия късмет се прибавиха и други проблеми. Един „Скаймастър 337“ с двеста килограма кокаин се разби близо до Табернас при нощен полет. Пилотът, поляк, загина при катастрофата. Това накара испанските власти да бъдат нащрек и да засилят въздушната охрана. Малко след това се стигна до разчистване на вътрешни сметки между мароканските трафиканти. Войската и Кралската жандармерия усложниха отношенията си с хората от Ел Риф. Няколко лодки бяха заловени при неясни обстоятелства от едната и от другата страна на Протока. Тереса трябваше да отпътува за Мароко, за да нормализира положението. Полковник Абделкадер Чаиб беше изгубил влияние след смъртта на стария крал Хасан II и създаването на сигурна мрежа от връзки с новите силни хора на търговията с хашиш отне известно време и доста пари. В Испания съдебният натиск, насърчаван от пресата и общественото мнение, стана по-силен. Някои от легендарните „амос до фариня“ в Галисия паднаха, дори могъщият клан Корбейра преживя затруднения. В началото на пролетта една операция на „Трансер Нага“ завърши с неочакван провал. В открито море, на средата на пътя от Азорските острови към нос Сан Висенте, търговският кораб „Аурелио Кармона“ беше заловен от митническата охрана, когато пренасяше в трюмовете си топове с промишлено платно в метални опаковки, чиято вътрешност беше натъпкана с оловни и алуминиеви пластини, за да не могат нито рентгеновите, нито лазерните лъчи да открият петте тона кокаин, скрити в тях. Не може да бъде, бяха думите на Тереса, когато узна за случилото се. Първо, да имат тази информация. Второ, защото от седмици следим шибания „Петрел“ — плавателния съд за абордаж на митниците, — и той не се е помръднал от базата си. Затова имаме наш човек там вътре и затова му плащаме. Тогава доктор Рамос, пушейки с такова спокойствие, сякаш не бяха изгубени пет тона, а кутия тютюн за лула, отвърна „Затова не излезе «Петрел», шефке. Оставиха го безгрижно на пристанището, за да им повярваме, и излязоха тайно с бойни екипи и със своите «Зодиаци» на един влекач, даден им от Търговския флот. Тия момчета знаят, че имаме внедрена къртица в Митническата охрана, и ни изиграха“.

Тереса беше обезпокоена от случилото се с „Аурелио Кармона“. Не заради залавянето на пратката — загубите се подреждаха в колона до тази с печалбите и се включваха в предвижданията за бизнеса, — а заради очевидния факт, че някой ги беше издал и че митниците разполагат със секретна информация. Този път ни се разказа играта, реши тя. Хрумваха й три възможности за предателството: галисийците, колумбийците и собствените й хора. Макар и без особени сблъсъци, съперничеството й с клана Корбейра продължаваше, дискретни подлагания на крак — нещо от рода на „чакам те, нищо няма да направя, за да те съборя, но ако се подхлъзнеш, сбогом и всичко най-хубаво“. Проблемът можеше да идва от тях, предвид общите им доставчици. Ако бяха колумбийците, работата беше лесна: само щеше да им подаде данните и те щяха да се задействат както си знаят, прочиствайки собствените си редици. Имаше и трета възможност — информацията да е изтекла от „Трансер Нага“. Предвид това, беше необходимо да вземе нови предпазни мерки: да ограничи достъпа до важната информация и да заложи капани с белязани данни, да проследи дирята и да види къде свършва. Но това отнемаше време. Да разпознае птичката по курешките й.

— Мислила ли си за Патрисия? — попита я Тео.

— Хей, не се заяждай. Не ставай гадняр.

Намираха се в Ла Алморайма, на един хвърлей от Алхесирас: стар манастир сред гъсто израсли коркови дъбове, превърнат в малък хотел с ресторант, където сервираха дивеч. Понякога отиваха там за ден-два и наемаха строгите и оскъдно мебелирани стаи, които гледаха към вътрешния двор. Бяха вечеряли еленски бут и круши с червено вино. Сега пушеха и пиеха коняк и текила. Нощта беше приятна за сезона, през отворения прозорец чуваха песента на щурците и ромона на стария фонтан.

— Не твърдя, че издава информация — каза Тео. — Само, че е станала приказлива. И неблагоразумна. И че се свързва с хора, над които нямаме контрол.

Тереса погледна навън, към лунната светлина, промъкваща се през листата на асмата, варосаните зидове и древните каменни арки. Още едно място, което й напомняше за Мексико. От това до разкриването на неща като онази работа с кораба има голяма разлика, каза тя. А и на кого би могла да го разкаже? Тео се вгледа в нея, без да отговори нищо. Не е нужно да го е казала специално на някой, каза той накрая. Виждаш каква е напоследък, изпада в безсмислени бълнувания и фантазии, в пристъпи на параноя, има странни прищевки. Много приказва. Достатъчни са една недискретност тук, един коментар — там, за да извади някой заключения. Преживяваме лош период, съдиите са по петите ни, над хората се оказва натиск. Дори Томас Пестаня се държи на разстояние в последно време, за всеки случай. Този тип вижда надалеч, като ревматиците, които предусещат дъжда. Все още можем да го управляваме, но ако има скандали, прекалено напрежение и нещата се объркат, накрая ще ни обърне гръб.

— Ще издържи. Знаем много за него.

— Това не винаги е достатъчно — Тео доби изражение на човек, опитен в светските работи. — В най-добрия случай ще го неутрализира, но няма да го принуди да ни сътрудничи… Има си свои проблеми. Прекалено много полицаи и съдии могат да го подплашат. А не е възможно да се купят всички полицаи и всички съдии — взря се в нея. — Дори ние не можем.

— Нали не искаш да хвана Пати и да я измъчвам, докато ни разкаже какво говори и какво — не?

— Не. Само те съветвам да я държиш настрани. Има всичко, от което се нуждае. Ще се разкайваме за грешката си, ако продължим да я държим в течение на всичко.

— Това не е вярно.

— Добре, почти на всичко. Влиза и излиза, като че ли е у дома си. — Тео докосна многозначително носа си. — Губи контрол. Отдавна е така. И ти също го губиш… Имам предвид контрола над нея.

Този тон, каза си Тереса. Не ми харесва този тон. Моят контрол си е моя работа.

— Пати продължава да ми е съдружничка — възрази тя, раздразнена. — И твоя шефка.

Шеговита усмивка заигра по устните на адвоката. Погледна я, сякаш се питаше дали говори сериозно. Но не каза нищо. Вашата история е много любопитна, беше споменал той веднъж. Тази странна връзка около приятелството, което е престанало да съществува. Ако имаш дългове, платила си ги многократно. Колкото до нея…

— Продължава да е влюбена в теб — каза накрая Тео след кратко мълчание, като разклащаше леко коняка в огромната си чаша. — Това е проблемът.

Думите му се изплъзваха тихо, почти една по една. Не се меси там, помисли си Тереса. Ти — не. Точно ти — не.

— Странно е, че го казваш — отвърна тя. — Тя ни запозна. Тя те доведе.

Тео сви устни. Отмести очи и отново я погледна. Изглежда, размишляваше. Приличаше на човек, който се двоуми между верността си към двама души или по-скоро премерва всяка една от тях. Една отдавнашна преданост, избледняла. С изтекъл срок.

— Познаваме се добре — рече накрая. — Или се познавахме. Затова зная какво говоря. От самото начало тя знаеше, че това между теб и мен ще се случи… Не зная какво е имало в Ел Пуерто де Санта Мария, нито ме интересува. Никога не съм те питал. Но тя не забравя.

— Въпреки това — настоя Тереса, — Пати ни сближи, теб и мен.

Тео задържа дъха си, сякаш щеше да въздъхне, но не го направи. Гледаше венчалната халка на лявата си ръка, подпряна на масата.

— Може би те познава по-добре, отколкото си мислиш — каза той. — Вероятно е решила, че се нуждаеш от човек в няколко аспекта на думата. И че с мен няма рискове.

— Какви рискове?

— Да се влюбиш. Да си усложниш живота — усмивката на адвоката омаловажаваше думите му. — Навярно ме е видяла като заместник, не като съперник. И според мен е била права. Никога не си ме оставяла да отида по-нататък.

— Този разговор започва да не ми харесва.

Сякаш беше чул Тереса, Поте Галвес се появи на вратата. Носеше мобилен телефон в ръката и беше по-мрачен от обичайното. Какво има, Пинто. Стрелецът изглежда не се решаваше, запристъпва от крак на крак, без да прекрачва прага. С цялото си уважение. Много съжалявам, че ви безпокоя, каза той накрая. Но ми се струва, че е важно. По всичко личи, че госпожица Пати има проблеми.

Беше повече от проблем, увери се Тереса в спешното отделение на болницата в Марбеля. Картината беше типична за събота вечер: линейки отвън, носилки, викове, хора в коридорите, сноване на лекари и медицински сестри. Намериха Пати в кабинета на дежурния лекар, явно разтревожена: сако, наметнато върху раменете, панталон в землист цвят, половин изпушена цигара, смачкана в пепелника, и друга в ръката й, контузия на челото, петна от кръв по ръцете и блузата й. Чужда кръв. Имаше и двама униформени полицаи в коридора, едно мъртво младо момиче на носилка и една кола, новият ягуар кабриолет на Пати, разбил се в едно дърво при завой на пътя за Ронда, с празни бутилки на пода и десет грама кокаин, пръснати по седалките.

— Един купон — обясни Пати. — … Идвахме от един шибан купон.

Изговаряше думите трудно и имаше объркан вид, сякаш не осъзнаваше какво е станало. Тереса познаваше мъртвата. Приличаше на циганка и в последно време придружаваше Пати навсякъде: едва бе навършила осемнадесет, но беше порочна, сякаш бе живяла петдесет години, много отракана и съвсем безсрамна. Беше починала на място, върхът на всичко, удряйки лицето си в предното стъкло, с вдигната пола, точно когато Пати я галела между краката, докато се движели със сто и осемдесет километра в час. Един проблем повече и един проблем по-малко, промърмори Тео хладно, като размени облекчен поглед с Тереса. Тялото на загиналото момиче беше там, покрито с чаршаф, оцветен в червено от едната страна на главата — половината от мозъка й, разправяха, останал върху гюрука, сред счупените стъкла. Но погледни го от добрата страна. Не е ли така?… В крайна сметка се отървахме от тази малка мръсница. От номерата й и шантажите й. Беше опасна компания, предвид обстоятелствата. Колкото до Пати, ако си припомним разговора дали да я оставят встрани от бизнеса, Тео се питаше какво би било, ако…

— Затвори си устата — каза Тереса — или кълна се, ще те убия.

Тези думи я стреснаха. Те излязоха неочаквано от устата й, без да разсъждава, изплю ги така, както й дойдоха: тихо, без мисъл или цел.

— Аз само… — започна Тео.

Усмивката му изведнъж беше замръзнала. Гледаше Тереса, сякаш я виждаше за първи път. Сетне се огледа наоколо разсеяно, страхуваше се да не би някой да е чул. Беше пребледнял.

— Само се пошегувах — каза накрая.

Не изглеждаше толкова привлекателен, когато бе така унизен. Или уплашен. Тереса не отвърна нищо. Той беше най-малката й грижа. Беше концентрирана в себе си. Ровеше навътре, търсеше лицето на жената, която беше говорила вместо нея.

За щастие, потвърдиха полицаите пред Тео, Пати не е била на волана, когато колата е излетяла от завоя. Това премахваше опасността да бъде съдена за непредумишлено убийство. Кокаинът и останалото можеха да се уредят с пари, много такт, уместна юридическа намеса и подходящ съдия, стига пресата да не се намесваше много. Жизненоважна подробност. Защото тези неща, каза адвокатът — поглеждаше крадешком от време на време към Тереса със замислен вид, — започват с новина, забутана сред криминалната хроника и завършват със заглавия на първа страница. Така че внимавайте. По-късно, след като приключиха с формалностите, Тео започна с телефонните разговори. Зае се първо с полицаите — за щастие бяха общинските, на подчинение на кмета Пестаня, а не онези от пътна полиция, — докато Поте Галвес докарваше черокито до вратата. Изведоха Пати много дискретно, преди някой да си е развързал езика и някой журналист да е надушил каквото не трябва. В колата, облегната на Тереса, с отворен прозорец, за да я освежи нощният въздух, Пати малко се оживи. Съжалявам, повтаряше тя тихо. Фаровете на колите в насрещното движение осветяваха на моменти лицето й. Съжалявам за нея, каза с глух, унил глас, като плетеше език. Съжалявам за момичето. Съжалявам и за теб, Мексиканке, добави тя след кратка пауза. Въобще не ми пука за твоето съжаление, отговори Тереса, мрачно гледаща светлините на колите през рамото на Поте Галвес. Съжалявай за скапания си живот.

Пати се отмести и облегна глава на стъклото на прозореца. Не каза нищо. Тереса се размърда неловко. През последния час за втори път беше казала нещо, което не искаше да казва. Освен това не беше вярно, че е истински ядосана. И не беше ядосана толкова на Пати, колкото на себе си. В действителност тя беше, или смяташе, че беше, отговорна за всичко. За почти всичко. Така че взе ръката на приятелката си, толкова студена, колкото и тялото, което остана под чаршафа с кървавите петна. Как си, попита я тихо. Добре, отвърна другата, без да се отмества от прозореца. Облегна се на Тереса едва на слизане от джипа. Щом я сложиха да легне, без да я събличат, тя потъна в неспокоен сън, като потреперваше и стенеше. Тереса остана при нея, седнала на едно кресло до леглото. Време за три цигари и голяма чаша текила. Мислеше. Стоеше почти на тъмно, дръпнатите завеси на прозореца откриваха звездното небе и далечните светлини, движещи се в морето, някъде зад градината и плажа. Накрая стана, възнамеряваше да отиде в спалнята си. Но на вратата размисли и се върна. Легна до приятелката си на ръба на леглото, съвсем тихо, за да не я събуди, и остана дълго така. Чуваше мъчителното й дишане. И продължаваше да мисли.

— Будна ли си, Мексиканке?

— Да.

След като зашепна, Пати се приближи малко. Докосваха се.

— Съжалявам.

— Не се безпокой. Заспивай.

Пак тишина. От цяла вечност не бяха оставали така, двете, спомни си тя. Почти от Ел Пуерто де Санта Мария. Или без почти. Лежеше неподвижна, с отворени очи, заслушана в неравномерното дишане на приятелката си. Сега и другата не спеше.

— Имаш ли една цигара? — попита Пати, след известно време.

— Само от моите.

— Става и от твоите.

Тереса се надигна, отиде до чантата си на шкафа и извади две цигари „Бисонте“ с хашиш. Като ги запали, пламъкът освети лицето на Пати, виолетовия хематом на челото й. Подутите, сухи устни. Уморените й, подпухнали очи се взираха в Тереса.

— Вярвах, че можем да го направим, Мексиканке.

Тереса легна отново по гръб на ръба на леглото. Взе пепелника от нощното шкафче и го сложи на корема си. Вършеше всичко бавно, без припряност.

— Направихме го — каза тя накрая. — Стигнахме много далеч.

— Нямах предвид това.

— Тогава не зная за какво говориш.

Пати се размърда до нея, смени положението си. Обърнала се е към мен, помисли си Тереса. Гледа ме в тъмнината. Или си ме спомня.

— Въобразих си, че ще мога да го понеса — каза Пати. — Ти и аз заедно, по този начин. Вярвах, че ще потръгне.

Колко странно беше всичко, разсъждаваше Тереса. Полковник О’Фарел. Тя самата. Колко странно и колко далечно. И колко трупове зад гърба им, по пътя. Хора, които убиваме, без да го желаем, докато живеем ние.

— Никой никого не е излъгал — докато говореше, приближи цигара до устните си и видя пламъчето да присветва между пръстите й. — … Намирам се там, където винаги съм била — изпусна дима, след като го задържа в дробовете си. — Никога не съм искала…

— Наистина ли мислиш така?… Че не си се променила?

Тереса клатеше раздразнено глава.

— Относно Тео… — подхвана тя.

— Мили Боже — смехът на Пати беше презрителен. Тереса усещаше как се клати до нея, сякаш смехът я разтърсваше. — По дяволите Тео.

Пак замълчаха, този път за по-дълго. После Пати отново заговори тихо.

— Спи с други… Знаеше го, нали?

Тереса сви рамене — външно и на ум, сигурна, че приятелката й не можеше да забележи нито едното, нито другото. Не го знаех, каза си на ум. Може би подозирах, но не това беше въпросът. И никога не е бил.

— Никога нищо не съм очаквала — продължи Пати замечтано. — … Само ти и аз. Както преди.

На Тереса й се прииска да е жестока. Заради Тео.

— Щастливото време в Ел Пуерто де Санта Мария, нали? — каза тя злонамерено. — … Ти и твоят блян. Съкровището на абат Фариа.

Никога преди не беше иронизирала този спомен. Никога по този начин. Пати замълча.

— Ти беше част от този блян, Мексиканке — каза накрая тя.

Звучеше като оправдание и упрек. Но не ти се падна тази карта, рече си Тереса. Това не е моята игра и никога не е била. Така че, майната му.

— Въобще не ми пука — каза. — Не съм молила да бъда там. Ти реши така, не аз.

— Вярно е. Понякога животът се обръща и ти отпуска желаното.

И това не е моят случай, помисли си Тереса. Аз нищо не съм желала. Това е най-големият парадокс на проклетия ми живот. Загаси цигарата, завъртя се към нощното шкафче и остави пепелника.

— Никога не съм можела да избирам — изговори отчетливо тя. — Никога. Нещо идваше и трябваше да се справям с него. Това е.

— А аз къде съм?

Това беше въпросът. Наистина, разсъждаваше Тереса, всичко се свеждаше до това.

— Не зная… В един момент изостана, по течението надолу.

— А ти в един момент се превърна в кучка.

Настъпи дълго мълчание. Лежаха неподвижни. Ако чуя шума на ключалка, помисли си Тереса, или стъпките на надзирателка по коридора, бих повярвала, че съм в Ел Пуерто. Стар нощен приятелски ритуал. Едмон Дантес и абат Фариа, кроящи планове за освобождаването и бъдещето си.

— Вярвах, че имаш, каквото желаеш — каза тя. — Грижех се за интересите ти, дадох ти възможност да спечелиш много пари… Поемах рискове и работех. Не е ли достатъчно?

Пати не отговори веднага.

— Аз бях твоя приятелка.

— Ти си ми приятелка — подчерта Тереса.

— Бях. Ти не спря, за да погледнеш назад. Има неща, които никога…

— Да му се не види. Сега пък играеш роля на наскърбена съпруга, защото мъжът й работи много и не мисли за нея, колкото е необходимо… Натам ли клониш?

— Никога не съм искала…

Тереса усещаше, че ядът й нараства. Защото само това можеше да бъде, каза си тя. Другата нямаше право и тя се гневеше. Полковника, или това, което беше сега, щеше да й увеси на шията дори мъртвата от тази нощ. И за това трябваше да подписва чек. Да плаща сметката.

— Проклета да си, Пати. Не ми излизай с номера от сапунени сериали.

— Разбира се. Бях забравила, че разговарям с Кралицата на Юга.

Беше се изсмяла тихо и пресекливо след тези думи. Затова гласът й прозвуча още по-хапливо и не подобри нещата. Тереса се надигна на лакът. Сляпа ярост пулсираше в слепоочията й. Главоболие.

— Какво ти дължа?… Кажи го най-сетне, в лицето ми. Кажи и ще ти платя.

Пати беше неподвижна сянка, очертана от светлината на луната, която надничаше през прозореца.

— Не става дума за това.

— Така ли? — Тереса се приближи още. Можеше да усети дъха й. — … Зная за какво става дума. Затова ме гледаш странно, защото си мислиш, че си преглътнала много в замяна на малко. Абат Фариа разкри тайната си не на този, на когото трябваше… Нали?

Очите на Пати блестяха в мрака. Мек блясък, отражение на светлината навън.

— Никога за нищо не съм те упреквала — каза тя съвсем тихо.

Луната в очите й ги правеше уязвими. А може би не е луната, помисли си Тереса. Вероятно и двете се излъгахме още в началото. Полковник О’Фарел и нейната легенда. Внезапно я напуши смях, докато си мислеше колко млада и колко глупава е била. После я връхлетя прилив на нежност, който я разтърси до върха на пръстите и устните й леко се разтвориха от изненада. Избликът на негодувание дойде след това, като помощ, изход, утеха, дадени от другата Тереса, която винаги я дебнеше в огледалата или сянката. Вкопчи се в тях с облекчение. Нуждаеше се от нещо, което да заличи тези особени три секунди, да ги задуши с категорична жестокост като с удар със секира. Изпита абсурден порив да се обърне с ярост към Пати, да застане над нея, да я разтърси грубо, да разкъса нейните и своите дрехи и да й каже, сега ще си го получиш, веднъж завинаги и най-сетне ще сключим мир. Но знаеше, че не е това. Че нищо не се плащаше така. Че вече бяха прекалено далеч една от друга, вървяха по пътища, които никога нямаше да се пресекат. И в това двойно просветление пред себе си, тя отгатна, че Пати го разбираше така, както и тя.

— И аз не зная накъде отивам — каза тя. После се приближи към тази, която беше нейна приятелка и я прегърна мълчаливо. Усещаше нещо непоправимо прекършено в себе си. Безпределно отчаяние. Сякаш момичето от скъсаната снимка, с големите, учудени очи, беше се върнало и плачеше вътре в нея.

— Тогава гледай да не разбереш, Мексиканке… Защото можеш и да стигнеш.

Останаха прегърнати и неподвижни през остатъка на нощта.

Пати О’Фарел се самоуби три дни по-късно, в къщата си в Марбеля. Прислужницата я откри в банята, гола, потопена до брадичката в студена вода. На шкафчето и по земята намериха няколко опаковки от сънотворни и бутилка уиски. Беше изгорила всичките си книжа, снимки и лични документи в камината, но не остави прощално писмо. Нито за Тереса, нито за другиго. Напусна всичко като човек, който се измъква тихо от стаята и притваря леко вратата, за да не вдига шум.

Тереса не отиде на погребението. Дори не видя трупа. Следобеда, когато Тео Алхарафе й съобщи новината по телефона, тя се качи на „Синалоа“, сама, единствено с екипажа и Поте Галвес. Прекара два дни в открито море, седнала на шезлонг на задната палуба. Гледаше дирята на кораба, без да отрони дума. Дори не чете. Съзерцаваше морето, пушеше. Понякога пиеше текила. От време на време по палубата отекваха стъпките на стрелеца, който я наобикаляше отдалеч. Отиваше при нея само в часовете за обяд или вечеря. Не казваше нищо, подпираше се на борда и чакаше, докато шефката му правеше отрицателен знак с глава и той отново изчезваше. Или отиваше да й занесе яке, когато облаците закриеха слънцето или то залязваше зад хоризонта и студът се усилваше. Екипажът стоеше още по-надалеч. Несъмнено синалоецът ги беше инструктирал и те се опитваха да не й се пречкат. Капитанът говори с Тереса само два пъти: първия път, когато тя се качи и нареди да плават, „докато ви кажа стига, и не ми пука накъде“, втория, когато два дни по-късно се качи на мостика и каза „да се връщаме“. През тези четиридесет и осем часа Тереса не задържа мисълта си за пет поредни секунди нито върху Пати, нито върху нещо друго. Всеки път, когато образът на приятелката й я навестяваше, вълна, чайка, носеща се в далечината, светлината, отразяваща се в морето, мъркането на мотора под палубата, вятърът, развяващ косите пред лицето й, заемаха цялото полезно пространство на мисълта й. Голямото предимство на морето е, че можеш да прекараш часове, гледайки го, без да разсъждаваш. Без да си спомняш. Можеш дори да накараш спомените да останат в дирята на плаващия съд с лекотата, с която те идват, да пресекат пътищата си с твоя без последици, подобно на корабни светлини в нощта. Тереса го беше научила от Сантяго Фистера: това се случва само в морето, защото то е жестоко и егоистично като човешките същества, освен това в своята простота не познава смисъла на сложни думи като жалост, рани и угризения. Навярно затова успокоява болките. Можеш да се разпознаеш в него или да се оправдаеш, докато вятърът, светлината, полюшването, плисъкът на водата в корпуса извършват чудото да отдалечат, да успокоят всяка скръб, всяка рана и всяко угризение, докато болката изчезне.

Накрая времето се промени. Барометърът се понижи с пет милибара за пет часа. Задуха силен източен вятър. Капитанът поглеждаше Тереса, седнала отзад на кораба и после поглеждаше Поте Галвес. Така че последният отиде и й каза, времето се разваля, господарке. Може би ще искате да дадете някаква заповед. Тереса го погледна, без да каже нищо. Стрелецът се върна при капитана и сви рамене. Тази нощ, когато източният вятър набра сила от шест-седем възела, „Синалоа“ продължи да плава, клатушкайки се, с намалена наполовина мощност, с галс към вълните и вятъра, а пяната заливаше в тъмнината предната част на яхтата и мостика. Тереса стоеше в кабината, беше изключила автоматичния пилот и управляваше руля, осветена от червеникавата светлина на поставката с компаса, с едната ръка на кормилото, с другата — на лоста на двигателите. В това време капитанът, вахтеният и Поте Галвес, който се чувстваше страшно зле, я наблюдаваха от задната каюта, вкопчени в столовете и масата, и разливаха кафето си всеки път, когато „Синалоа“ се накланяше ужасяващо на едната или на другата страна. На три пъти Тереса излиза на чист въздух, брулена от вятъра, за да повръща през борда. Връщаше се на руля, без да продума, с разрошена, мокра коса, със сенки от безсъние около очите и запалваше нова цигара. Никога преди не й беше ставало лошо. Времето се успокои на разсъмване, вятърът намаля и сива светлина изглади жестокото море, превръщайки го в оловна повърхност. Тогава тя заповяда да се връщат към пристанището.

Олег Язиков дойде по времето за сутрешна закуска. Джинси, разкопчано тъмно сако, поло, спортни обувки. Рус и як, както винаги, макар в последно време да беше се поразширил в кръста. Тереса го прие на верандата към градината, срещу басейна и моравата, простираща се под върбите до зида покрай плажната ивица. Почти два месеца не се бяха виждали, от една вечеря, на която Тереса го предупреди за неизбежното затваряне на „Юръпиън Юниън“, руска банка в Антигуа, използвана от Язиков за прехвърляне на фондове в Америка. Това спести на мъжа от Солнцево някои проблеми и много пари.

— Колко време мина, Теса. Да.

Този път той беше поискал да се срещнат. Телефонно обаждане предишната вечер. Не се нуждая от утеха, беше нейният отговор. Не става дума за това, отвърна руснакът. Ниет. Само малко по бизнес и малко по приятелски. Знаеш. Да. Както обикновено.

— Искаш ли една чашка, Олег?

Руснакът, който си мажеше препечена филия с масло, остана загледан в текилата на Тереса до чашата й с кафе и в пепелника с четири угарки. Тя беше по анцуг, облегната на плетения стол, протегнала боси крака върху мозайката с цвят на охра. Разбира се, че не искам чашка, каза Язиков. Не в този час, за Бога. Аз съм само гангстер от бившия СССР. Не мексиканка с двоен стомах. Да. От гъвкав азбест. Далеч не съм такъв „мачо“ като теб.

Разсмяха се. Виждам, че можеш да се смееш, каза Язиков, изненадан. А защо да не мога, отвърна Тереса, издържайки на светлия поглед на мъжа. Във всеки случай, имай предвид, че за нищо на света няма да говорим за Пати.

— Не съм дошъл за това — Язиков си сипа кафе и задъвка замислено препечената си филия. — Има неща, които трябва да ти разкажа. Няколко.

— Първо закуси.

Денят беше светъл и водата в басейна отразяваше турскосиньото небе. Хубаво беше на верандата, сгряна от източното слънце, сред храстите, бугенвилеите и буйните цветя, огласена от птичи трели. Изядоха филиите, без да бързат, изпиха кафето, Тереса изпи и текилата. Бъбреха за незначителни неща и съживяваха отдавнашната си връзка, както правеха обикновено, когато бяха само двамата: съучастнически мимики, споделени кодове. Двамата се познаваха добре. Знаеха кои думи трябваше да се кажат и кои — не.

— Първо най-важното — каза Язиков по-късно. — Има една поръчка. Нещо голямо. Да. За моите хора.

— Това означава абсолютен приоритет.

— Харесва ми тази дума. Приоритет.

— Трябва ви трева?

Руснакът поклати отрицателно глава.

— Хашиш. Шефовете ми се сдружиха с румънците. Искат да снабдят няколко пазара там. Да. С един удар. Да покажат на ливанците, че има и други доставчици. Нужни са им двадесет тона. Марокански. Първо качество.

Тереса сбърчи вежди. Двадесет хиляди килограма са много, каза тя. Първо трябва да се набавят, а моментът не е особено подходящ. При тези политически промени в Мароко още не е ясно на кого може да се има доверие и на кого не. Тя дори държеше малко количество кокаин в Агадир от месец и половина, не се осмеляваше да го пипа, преди нещата да й се изяснят. Язиков слушаше внимателно и накрая направи гримаса в знак на съгласие. Разбирам. Да. Ти решаваш, отбеляза той. Но ще ми направиш голяма услуга. Моите хора имат нужда от този „шоколад“ до един месец. И съм договорил цени. Чу ли. Добри цени.

— Цените са последна грижа. С теб те нямат значение.

Мъжът от Солнцево се усмихна и каза „благодаря“. После влязоха в къщата. В дъното на хола, обзаведен с кожени кресла и ориенталски килими, се намираше кабинетът на Тереса. Поте Галвес се появи в коридора, погледна Язиков, без да каже дума, и отново изчезна.

— Как е твоят ротвайлер? — попита руснакът.

— Е, още не ме е убил.

Смехът на Язиков изпълни хола.

— Кой би казал — подхвърли. — Когато го видях за първи път.

Отидоха в кабинета. Всяка седмица къщата беше преглеждана от един специалист по електронен контрашпионаж, човек на доктор Рамос. Дори и при това положение там нямаше нищо компрометиращо, само работна маса, компютър с безукорно чист харддиск, големи шкафове с морски карти, географски карти, годишни справочници и последното издание на сборника „Океански маршрути за света“. Навярно бих могла да го направя, каза си Тереса. Двадесет тона. Петстотин пакета от по четиридесет килограма. Камиони за превозването от планините на Ел Риф до крайбрежието, един голям кораб, масирано товарене в марокански води, при много добра координация на местата и точните часове. Пресметна бързо: две хиляди и петстотин мили между Алборан и Констанца, на Черно море, през териториалните води на шест страни, включително егейските протоци Дарданелите и Босфора. Това изискваше проверка на логистиката и точност на тактиката. Много предварителни разходи. Дни и нощи на работа за Фарид Латакия и доктор Рамос.

— Става — рече накрая тя, — стига да ми осигуриш безпрепятствено разтоварване на румънското пристанище.

Язиков кимна. Разчитай на това, рече той. Изучаваше картата Imray М20, тази на източното Средиземноморие, разстлана на масата. Изглеждаше разсеян. Може би ще е уместно, намекна той накрая, да обмислиш добре с кого ще подготвиш тази операция. Да. Каза го замислено, без да отмества поглед от картата. Изчака още малко и едва тогава вдигна очи. Да, повтори той. Тереса разбра посланието. Беше го разбрала от първите думи. Това „може би ще е уместно“ беше знак, че нещо не беше наред в цялата работа. Да обмислиш добре. С кого ще подготвиш. Тази операция.

— Хайде, давай — каза тя. — Разкажи ми всичко.

Съмнителен сигнал на екрана на радара. Старата празнота в стомаха, познато усещане, внезапно стана по-дълбока. Има един съдия, каза Язиков. Мартинес Пардо, познаваш го прекрасно. От „Аудиенсия Насионал“. По петите ни е и не от скоро. На теб, на мен. На други. Но си има предпочитания. Ти си му любимката. Работи с градската полиция, с митническата охрана. Да. И натиска здраво.

— Кажи каквото имаш да ми казваш — Тереса ставаше нетърпелива.

Язиков я гледаше и не се решаваше. Отмести очи към прозореца, накрая пак се обърна към нея. Имам хора, които ми разправят разни работи, поде той. Плащам и те ме информират. Онзи ден някой е говорил в Мадрид за твоята последна работа. Да. Заловения кораб. На това място Язиков се спря, направи няколко крачки из кабинета, забарабани с пръсти по морската карта. Поклащаше леко глава, сякаш намекваше: приеми това, което ще ти кажа, внимателно, като с пинсети, Теса. Не отговарям дали е истина или не.

— Струва ми се, че галисийците са ме накиснали — изпревари го тя.

— Не. Според това, което ми беше разказано, информация не е изтекла оттам. — Язиков направи дълга пауза. — … Излязла е от „Трансер Нага“.

Тереса искаше да възрази, да каже, че е невъзможно, че е проверила основно всичко. Но не го направи. Олег Язиков никога не би й разправял клюки. Направи набързо някои връзки, запрехвърля хипотези, въпроси и отговори. Започна да възстановява факти. Но руснакът вече караше направо. Мартинес Пардо притиска някого от твоето обкръжение, продължи той. В замяна на имунитет, пари или кой знае на какво. Може да е истина, може да е вярно само отчасти. Не зная. Но източникът ми е първокласен. Да. Никога досега не ме е подвеждал. И като имаме предвид, че Патрисия…

— Тео е — прошепна тя внезапно.

Язиков остана със зяпнала уста. Знаела си, каза той учуден. Но Тереса отрече с поклащане на глава. Пронизваше я странен студ, който нямаше нищо общо с босите й крака на килима. Обърна се с гръб към Язиков и загледа вратата, сякаш самият Тео щеше да влезе всеки момент. Кажи ми как, по дяволите, питаше зад нея руснакът. Ако не си го знаела, защо сега го знаеш. Тереса мълчеше. Не го знаех, мислеше тя. Но е вярно, че сега изведнъж го зная. Такъв е шибаният живот, такива са мръсните му шеги. Дявол да го вземе. Беше съсредоточена, опитваше се да подреди мислите си според разумните приоритети. Не беше лесно.

— Бременна съм — каза тя.

Излязоха да се разходят по плажа. Поте Галвес и един от бодигардовете на Язиков ги следваха от разстояние. Имаше мъртво вълнение. Водата се пенеше около облите камъни и мокреше нозете на Тереса, все още боса. Вървяха близо до брега. Водата беше много студена, но от нея се чувстваше по-добре. С буден ум. Вървяха така на югоизток, по мръсния пясък, който се простираше сред камъни и водорасли до Сотогранде, Гибралтар и Протока. В продължение на няколко крачки говореха, после мълчаха, премисляйки казаното и премълчаното. И какво ще правиш, беше попитал Язиков, когато най-сетне осмисли новината. С едното и с другото. Да. С детето и с бащата.

— Още не е дете — възрази Тереса. — Още не е нищо.

Язиков кимна, сякаш тя беше потвърдила мислите му. Във всеки случай това не разрешава другото. То е само едната половина на проблема. Тереса се обърна, отмахна косата от лицето си и го изгледа внимателно. Не съм казала, че първата половина е разрешена, уточни тя. Само казвам, че още не е нищо. Още не съм взела решение кое ще бъде, и кое — не.

Руснакът се взираше в нея, търсеше по лицето й вълнение, нови, непредвидени знаци.

— Страхувам се, че не мога. Теса. Да ти дам съвет. Ниет. Не е по моята част.

— Не те моля за съвет. Само да се разхождаш с мен, както винаги.

— Това мога — Язиков най-сетне се усмихна, рус, добродушен, като мечок. — Да. Да го направя.

Една рибарска лодка беше изкарана на пясъка. Тереса винаги минаваше покрай нея. Боядисана в бяло и синьо, много стара и занемарена. Имаше дъждовна вода на дъното, пластмасови боклуци и празна бутилка от безалкохолна напитка. При носа, изтъркан, едва се четеше надписът:

„Надежда“.

— Никога ли не се уморяваш, Олег?

Понякога, отговори руснакът. Но не е лесно. Не. Да кажа, стигнах дотук, оставете ме да се оттегля. Имам жена, додаде той. Много красива. Мис Санкт Петербург. Син на четири години. Достатъчно пари, за да живея до края на дните си без проблеми. Да. Но съществуват съдружници. Отговорности. Задължения. И не всички биха приели, че се оттеглям. Не. Недоверчиви са по природа. Ако си тръгнеш, ще ги уплашиш. Знаеш прекалено много за прекалено много хора. И те знаят прекалено много за теб. Ти си потенциална опасност. Да.

— Каква представа извиква у теб думата „уязвим“? — попита Тереса.

Мъжът помисли малко. Не го владея добре, рече накрая. Испанския. Но зная какво имаш предвид. Едно дете те прави уязвим.

— Кълна ти се, Теса, че никога не съм изпитвал страх. От нищо. Нито дори в Афганистан. Не. Онези луди фанатици и тяхното „Аллах акбар“, което смразява кръвта. Не. Не се страхувах и когато започнах. Бизнеса. Но откакто се е родил синът ми, зная какво е страх. Да. Когато нещо не се получи, вече не е възможно. Не. Да оставиш нещата, както са си. Да побегнеш.

Беше се спрял и гледаше морето, облаците, отместващи се бавно на запад. Въздъхна носталгично.

— Хубаво е да побегнеш — каза той. — Когато се налага. Ти го знаеш по-добре от всеки друг. Да. Само това си правила в живота си. Да бягаш. С желание или без.

Продължаваше да съзерцава облаците. Вдигна ръце на височината на раменете си, сякаш искаше да прегърне Средиземно море, после ги отпусна безпомощно и се обърна към Тереса.

— Ще го задържиш ли?

Погледна го, без да отговори. Шум на вода и студена пяна в нозете й. Язиков се беше втренчил в нея, отвисоко. Тереса изглеждаше много мъничка до огромния славянин.

— Какво беше детството ти, Олег?

Той се почеса по тила, изненадан. Неловко му беше. Не зная, отвърна мъжът. Като на всички в Съветския съюз. Нито лошо, нито добро. Пионерчета, училище. Да. Карл Маркс. Социализъм. Лошият американски империализъм. Такива неща. Много варено зеле, доколкото си спомням. И картофи. Много картофи.

— Аз познавам продължителния глад — каза Тереса. — Имах само един чифт обувки, майка ми позволяваше да ги слагам само за училище, докато ходех.

Крива усмивка се появи на устните й. Майка ми, повтори вглъбена в мислите си. Усещаше старо озлобление да я пробожда отвътре.

— Съдираше ми кожата от бой, когато бях малка — продължи тя. — … Беше алкохоличка и нещо като проститутка, след като баща ми я остави… Караше ме да нося бири на приятелите й, влачеше ме за косата, раздаваше удари и ритници. Пристигаше в малките часове на нощта с шайката си, смеейки се безсрамно. Или пък идваха да я търсят, блъскаха по вратата, пияни… Загубих девствеността си, преди да загубя невинността си, беше с няколко момчетии, някои по-малки от мен…

Замълча внезапно, остана така дълго, с разрошена коса, паднала пред лицето. Усещаше как яростта бавно се разтапя в кръвта й. Вдиша дълбоко и тя изчезна напълно.

— Колкото до бащата — каза Язиков, — предполагам, че става дума за Тео.

Тя отвърна на погледа му, без да проговори. Безчувствена.

— Това е втората част — въздъхна отново руснакът. — На проблема.

Тръгна, без да се обърне и да провери дали Тереса го следва. Тя го гледа известно време как се отдалечава, после пое след него.

— Едно нещо научих във войската, Теса — заговори Язиков замислен. — Във вражеска територия е опасно да оставяш багаж зад гърба си. Съпротива. Неприятелски ядра. Консолидацията на терена изисква елиминирането на конфликтните точки. Да. Фразата е дословна. Регламентирана. Повтаряше я моят приятел сержант Скобелцин. Да. Всеки ден. Преди да му прережат гърлото в долината на Паншир.

Пак беше спрял и отново я гледаше. Дотук мога да стигна аз, казваха светлите му очи. Другото си е твоя работа.

— Оставам сама, Олег.

Стоеше неподвижна срещу него, вълните подкопаваха пясъка под краката й, когато се оттегляха назад. Мъжът се усмихна приятелски. Тъжно.

— Колко странно, че казваш това. Мислех, че винаги си била сама.

15.

Приятели имам в моята страна, които казват, че ме обичат.

Съдията Мартинес Пардо не беше симпатичен човек. Разговарях с него в последните дни на моето разследване: двадесет и двеминутен, не особено приятен разговор в кабинета му в „Аудиенсия Насионал“. Съгласи се да ме приеме с неохота и то едва след като му изпратих дебела папка с моите проучвания до момента. Името му фигурираше в тях, разбира се. Заедно с много други неща. Обичайният избор: или да остане вътре по един удобен за него начин, или да остане извън. Избра първото, със собствената версия на фактите. Елате и ще поговорим, каза той накрая, когато се свързахме по телефона. Така че отидох до сградата на „Аудиенсия Насионал“. Подаде ми сухо ръка и седнахме да говорим, всеки в единия край на масата. На стената имаше знаме и портрет на краля. Мартинес Пардо беше нисък, пълен, с прошарена брада, която не закриваше изцяло един белег на лявата му буза. Съвсем не беше от съдиите — звезди по телевизията и пресата. Безличен и резултатен, казваха за него. С проклет характер. Белегът беше стар спомен: колумбийски наемни убийци, наети от галисийски наркотрафиканти. Може би това правеше характера му такъв.

Започнахме с обсъждане на положението на Тереса Мендоса. Кое я беше довело дотук, обратът в живота й, който щеше да се извърши в следващите седмици, ако успееше да остане жива. За това не знам, каза Мартинес Пардо. Аз не се занимавам с бъдещето на хората, освен ако не е да им осигуря присъда от тридесет години затвор, стига да мога. Моята работа е миналото им. Факти и минало. Престъпления. От последните Тереса Мендоса е извършила много.

— Ще се почувствате измамен в такъв случай — отбелязах аз. — Толкова работа за нищо.

Това беше моят начин да отвърна на неговата неприветливост. Погледна ме над очилата за четене, увиснали на върха на носа му. Нямаше вид на щастлив човек. Във всеки случай не и на щастлив съдия.

— Беше ми в ръцете — отвърна той.

После замълча, сякаш премисляше дали тези четири думи бяха подходящи. Безличните и резултатни съдии също имат своите чувства, казах си аз. Своя суета. Беше ти в ръцете, но сега не е. Измъкна се между пръстите ти и се върна в Синалоа.

— Колко време бяхте по петите й?

— Четири години. Продължителна работа. Не беше лесно да се натрупат факти и доказателства, че е замесена в контрабандата. Инфраструктурата й беше много добра. Много интелигентно изградена. Всичко беше снабдено с механизми за сигурност, независими едно от друго отделения, така че корабът да не потъне, дори когато някое от тях е наводнено. Демонтираш едното и всичко свършва дотам. Невъзможно е да докажеш връзката нагоре.

— Но вие го направихте.

Само отчасти, съгласи се Мартинес Пардо. Трябваше ми повече време, повече свобода на действие. Но ги нямах. Тия хора се движеха в определени кръгове, в това число и този на политиците. Включително и в неговия, този на самия съдия. Това позволяваше на Тереса Мендоса да види отдалеч задаващите се удари и да ги парира. Или да сведе до минимум последствията. В конкретния случай, поясни той, работата му вървяла добре. На помощниците му — също. Били на път да увенчаят с успех дълъг и търпелив труд. Четири години, беше ми казал той, в плетене на паяжината. И изневиделица всичко свърши.

— Вярно ли е, че ви разубедиха от Министерство на правосъдието?

— Това не е уместен въпрос — беше се дръпнал назад на стола и ме гледаше с досада. — Отказвам да отговарям.

— Разправят, че лично министърът е упражнил натиск върху вас, в съгласие с посолството на Мексико.

Вдигна ръка. Неприятен жест. Авторитарна ръка на съдия в действие. Ако продължавате по този начин, предупреди той, разговорът ще приключи. Никой никога не е упражнявал натиск върху мен.

— Обяснете ми тогава защо в крайна сметка не сте направили нищо срещу Тереса Мендоса.

Размисли малко върху въпроса ми, навярно за да реши дали глаголът „обяснете ми“ съдържа обида на властта. Накрая реши да ме помилва. In dubio pro reo[1]. Или нещо подобно.

— Вече ви казах — отбеляза той. — Нямах време да събера достатъчно материал.

— Въпреки Тео Алхарафе?

Отново ме погледна както преди. Не му се нравех нито аз, нито моите въпроси и това не помагаше на разговора.

— Всичко, отнасящо се до това име, е поверително.

Позволих си въздържана усмивка. Хайде де. На този етап.

— Вече е все едно — казах аз. — Предполагам.

— Е, за мен не е.

Размислих няколко мига върху казаното. Предлагам ви сделка, рекох накрая. Аз забравям за Министерство на правосъдието, а вие ми разказвате за Алхарафе. Уговорката си е уговорка. Смених въздържаната усмивка с гримаса на любезна молба, докато съдията размишляваше. Съгласен съм, каза той. Но ще запазя за себе си някои подробности.

— Вярно ли е, че сте му предложили имунитет в замяна на информация?

— На този въпрос няма да отговоря.

Започваме зле, казах си аз. Кимнах няколко пъти замислено в знак на съгласие, преди да настъпя отново.

— Твърдят, че сте го преследвали неотклонно. Че сте събрали дебело досие за него и сте го пъхнали под носа му. И че вътре е нямало нищо, свързано с наркотрафика. Че сте го хванали заради финансови неуредици.

— Може би.

Гледаше ме безучастно. Ти излагаш нещата, аз потвърждавам. Не разчитай на много повече.

— „Трансер Нага“?

— Не.

— Бъдете любезен, отвърнете ми с взаимност. Аз съм добро момче.

Пак се замисли, но за кратко. В крайна сметка, трябва да си бе казал, какво толкова го умувам. Този пункт е горе-долу ясен.

— Признавам — каза той, — че фирмите на Тереса Мендоса винаги оставаха недосегаеми за нашите усилия, макар да ни беше известно, че седемдесет процента от трафика по Средиземноморието минаваше през нейните ръце… Слабите места на господин Алхарафе се отнасяха до собствените му пари. Неправомерни инвестиции, прехвърляне на пари. Лични сметки в чужбина. Името му се появи във връзка с няколко недотам ясни външни трансакции. Имаше почва за действие.

— Казват, че имал недвижимо имущество в Маями.

— Да. Доколкото ние знаем и къща от хиляда квадратни метра, купена наскоро в Корал Гейбълс, с кокосови палми и собствен пристан, както и скъп апартамент в Коко Плъм: там живеят най-вече адвокати, банкери и брокери от Уол Стрийт. Всичко, както изглежда, зад гърба на Тереса Мендоса.

— Дребни спестявания.

— Би могло и така да се каже.

— И вие го хванахте за топките. И го сплашихте.

Отново се дръпна назад на стола. Dura Lex, sed Lex[2]. Duralex.

— Това е противозаконно. Не ви позволявам подобен език.

Започна малко да ми писва от този глупак.

— Преведете си го тогава по свой вкус.

— Реши да съдейства на правосъдието. Просто така.

— В замяна на…?

— В замяна на нищо.

Останах втренчен в него. Разправяй ги тия на баба си. Тео Алхарафе да си рискува главата от любов към спорта.

— И как реагира Тереса Мендоса, когато узна, че финансовият й експерт работи за врага?

— Знаете го толкова добре, колкото и аз.

— Зная това, което знаят всички. Знам също, че го е използвала за примамка в операцията с руския хашиш… Но нямах предвид това.

Това с руския хашиш влоши атмосферата. Не се прави на хитрец пред мен, говореше изражението му.

— Тогава — подхвърли той — попитайте нея, ако можете.

— Вероятно мога.

— Съмнявам се, че ще приеме да дава интервюта. Още по-малко в настоящата ситуация.

Реших да задам личен въпрос.

— Вие как виждате ситуацията?

— Аз съм вън от тази работа — отвърна той с лице на покерджия. — Нито виждам, нито се опитвам да се заглеждам. Тереса Мендоса вече не е моя грижа.

После замълча. Прелисти разсеяно някакви документи на масата и аз си помислих, че разговорът ни е приключил. Известни са ми и по-приятни начини за губене на времето, реших аз. Станах ядосан, готов да се сбогувам. Но дори дисциплиниран държавен служител като съдия Мартинес Пардо не може да се отърси от сърбежа на някои стари рани. Или от желанието да се оправдае. Продължаваше да седи, без да вдига поглед от документите. Тогава, изведнъж, реши да ме възнагради за търпението.

— Престана да бъде моя работа след посещението на американеца — додаде той с яд. — Онзи тип от ДЕА.

Доктор Рамос, който имаше необикновено чувство за хумор, беше улучил най-точното име на операцията с двадесетте тона хашиш за Черно море, а именно — „Тиерна инфансия“[3]. Малкото хора, които бяха в течение от две седмици насам, я планираха с почти военна педантичност. И онази сутрин, от Фарид Латакия, който затвори с доволна усмивка мобилния си телефон след кратък разговор, те разбраха, че ливанецът е открил на пристанището на Алусемас подходящия плавателен съд за ролята на кораб-майка. Беше стар риболовен кораб, дълъг тридесет метра, прекръстен на „Тарфая“, собственост на испано-мароканско риболовно дружество. В това време доктор Рамос координираше движението на „Ксолоицкуинтле“[4] — контейнеровоз с немски флаг, с екипаж от поляци и филипинци, който редовно пътуваше между американския атлантически бряг и източното Средиземноморие. В момента той плаваше от Ресифе към Веракрус. „Тиерна инфансия“ имаше още един втори фронт или паралелна нишка. Там решаваща роля играеше трети плавателен съд: този път обикновен товарен кораб, който трябваше да плава от Картахена в Колумбия до гръцкото пристанище Пирея, без междинни спирания. Казваше се „Лус Анхелита“[5]. Въпреки че беше регистриран в колумбийското пристанище Темуко, той плаваше под камбоджански флаг, за сметка на една кипърска компания. Докато на „Тарфая“ и „Ксолоицкуинтле“ се падаше деликатната част от операцията, ролята на „Лус Анхелита“ и собствениците й беше проста, доходна и без рискове: да бъде примамка.

— Всичко е готово — заключи доктор Рамос — за десет дни.

Извади лулата от устата си и сподави една прозявка. Беше почти единадесет часа сутринта, след дълга нощ, прекарана на работа в офиса в Сотогранде: голяма къща с градина, снабдена с най-модерна осигурителна система и видеокамери за наблюдение, която от две години заместваше стария апартамент на спортното пристанище. Поте Галвес беше на пост в преддверието, двама охранители обикаляха в градината. В заседателната зала имаше телевизор, един лаптоп с принтер, два кодирани безжични телефона, табло за графиките с маркери, поставени на стойка, мръсни чаши от кафе и пепелници, препълнени с угарки върху голямата маса. Тереса току-що беше отворила прозореца, за да проветри помещението. С нея, освен доктор Рамос бяха Фарид Латакия и операторът по телекомуникациите на Тереса, проверен млад гибралтарски инженер, който се казваше Алберто Рисокарпасо. Те бяха така наречения от доктор Рамос „кризисен кабинет“: затворен кръг, представляващ главния оперативен щаб на „Трансер Нага“.

— „Тарфая“ — казваше Латакия — ще чака в Алусемас, където ще чистят трюмовете. Готова за отплаване и заредена с гориво. Безобидна. Спокойна. Ще я извадим едва два дни преди срещата.

— Звучи добре — рече Тереса. — Не ми се ще да се размотава цяла седмица тук, докато привлече вниманието.

— Нямай грижа. Лично аз се заемам.

— Екипажът?

— Почти всички са мароканци. Капитан е Черки. Човек на Ахмед Чакор, както обикновено.

— На Ахмед Чакор не винаги може да му се има доверие.

— Зависи колко му се плаща — ливанецът се усмихваше. „Всичко зависи от това колко се плаща на мен“, казваше усмивката му. — Този път не сме изложени на опасност.

С други думи, и този път ще се бръкнеш за допълнителна комисионна, каза си Тереса. Риболовен кораб плюс друг кораб, плюс хората на Чакор прави цяло състояние. Видя, че Латакия се усмихваше още по-широко, отгатнал мислите й. Този кучи син поне не го крие, реши тя. Прави го открито, съвсем непринудено. И винаги знае къде е границата. После се обърна към доктор Рамос. Какво става с лодките, заинтересува се тя. Колко броя са предвидени за прекачването. Докторът имаше пред себе си разтворена карта 773 на британското адмиралтейство с подробно изображение на мароканския бряг между Сеута и Мелиля. Посочи едно място с лулата си, три мили на север, между скалата Велес де ла Гомера и Ксауен.

— Разполагаме с шест — каза той. — За две пътувания с по хиляда и седемстотин килограма всяко… С риболовния кораб, движещ се по тази линия, всичко може да свърши за по-малко от три часа. Товарът вече чака в Баб Берет и Кетама. Местата за товарене на кораба ще бъдат Рокас Неграс, Кала Траидорес и устието на Местакса.

— Защо да го разхвърляме толкова?… Не е ли по-добре всичко наведнъж?

Доктор Рамос я погледна сериозно. Ако беше зададен от друг, въпросът щеше да засегне тактика на „Трансер Нага“. Но при Тереса това беше нормално. Беше свикнала да контролира всичко, до най-малката подробност. Беше добре за нея, беше добре и за останалите, защото отговорността за успехите и провалите винаги се разпределяше и после не се налагаше да се обясняват много-много. Педантична, имаше навика да казва Фарид Латакия с образния си средиземноморски език, докато ти строши яйцата. Не и пред нея, разбира се. Но Тереса го знаеше. Всъщност знаеше всичко за всички. Внезапно се улови, че мисли за Тео Алхарафе. Висящ проблем, предстоеше й да го разреши в близките дни. Поправи се на ум. Знаеше почти всичко за почти всички.

— Двадесет хиляди килограма накуп на едно място са много — обясняваше докторът, — дори с мароканските полицаи на наша страна… Предпочитам да не привличам толкова внимание. Така че ще го представим на мароканците като три различни операции. Идеята е половината от пратката да се натовари на определено място с шест лодки едновременно, една четвърт — на второ място, само с три лодки, и останалата четвърт — в трета точка, с останалите три… По този начин ще намалим риска и на никого няма да се налага да се връща да товари на същото място.

— Какво се очаква да бъде времето?

— В този сезон не може да е лошо. Разполагаме с три дни, последният с новолуние, в началото на нарастването на луната. Може да има мъгла и това да усложни срещите. Но всяка лодка ще е снабдена с GPS, риболовния кораб — също.

— Комуникациите?

— Както обикновено: кодирани мобилни телефони за лодките и кораба, Интернет — за големия кораб. Радиостанции STU — за маневрата.

— Искам Алберто да е в морето с всичките си машинарии.

Рисокарпасо, гибралтарският инженер, кимна. Беше рус, с момичешко лице, почти без брада. Вглъбен в себе си. Много ефективен в своята област. Ризите и панталоните му винаги бяха смачкани от часовете, прекарани пред радиоприемника или компютъра. Тереса го беше наела, защото можеше да прикрива връзки и операции, извършени по Интернет, като отклоняваше всичко към фиктивното покритие на страни без достъп за европейските и американските полицаи: Куба, Индия, Либия, Ирак. Въпрос на няколко минути беше да отвори, да използва и да затвори без следа няколко електронни адреса, прикрити зад местни сървъри на тези или други страни, като прибегне до номера на крадени кредитни карти или използва подставени лица. Беше експерт и в стенографията и в системата PGP[6].

— На кой кораб?

— Който и да е, стига да е лек. Да не бие на очи. „Феърлайн Скуадрън“, който е в Банус, става — Тереса посочи на инженера обширна зона на морската карта, на запад от Алборан. — Ще координираш комуникациите оттам.

По устните на гибралтареца трепна стоическа усмивка. Латакия и докторът го гледаха ехидно: всички знаеха, че в морето му става лошо като на детска въртележка, но без съмнение Тереса си имаше съображения.

— Къде ще е връзката с „Ксолоицкуинтле“? — заинтересува се Рисокарпасо. — Има зони с лошо покритие.

— Ще разбереш, като му дойде времето. А ако няма покритие, ще работим с радиовръзка, като използваме прикритието на каналите на риболовните кораби. Установени фрази за смяна на една честота с друга, между сто и двадесет и сто и четиридесет мегахерца. Приготви списък.

Звънна един от телефоните. Секретарката в офиса в Марбеля беше получила съобщение от посолството на Мексико в Мадрид. Молеха госпожа Мендоса да приеме един от служителите им по спешен въпрос. В какъв смисъл спешен, поиска да узнае Тереса. Не казаха, беше отговорът. Но служителят вече е тук. Средна възраст, добре облечен. Много възпитан. На визитната му картичка пише „Ектор Тапиа, секретар в посолството“.От петнадесет минути седи в приемната. Придружава го и друг господин.

— Благодаря ви, че ни приехте, госпожо.

Познаваше Ектор Тапиа. Бяха се виждали бегло преди няколко години, когато уреждаше в мексиканското посолство в Мадрид документацията за двойното си гражданство. Кратка среща в сградата на улица „Карера де Сан Херонимо“. Няколко думи, до известна степен сърдечни, подпис на документите, време за една цигара, кафе и лек разговор за незначителни неща. Спомняше си го като изключително възпитан, дискретен. Въпреки че беше наясно с цялата й история — или може би точно заради това, — я беше приел учтиво и беше свел бюрократичните формалности до минимум. За почти дванадесет години това беше единственият пряк контакт на Тереса с властите в Мексико.

— Разрешете да ви представя господин Гилермо Ранхел, американец.

Тапиа като че ли се чувстваше неловко в заседателната зала с ламперия от тъмно орехово дърво, приличаше на човек, който не е сигурен, че се намира на подходящото място. Грингото обаче се чувстваше съвсем удобно. Гледаше магнолиите в градината през отворения прозорец, старинния английски стенен часовник, качествената кожа на креслата, безценната рисунка на Диего Ривера — „Скица за портрета на Емилио Салата“, — в рамка на стената.

— Всъщност съм от мексикански произход като вас — каза той, докато съзерцаваше все още мустакатия образ на Салата с доволен вид. — Роден съм в Остин, Тексас. Майка ми беше мексиканка.

Испанският му беше перфектен, говореше като северняк. Явно го беше практикувал в продължение на много години. Кестенява, ниско подстригана коса, рамене на борец. Бяло поло под лекото сако. Тъмни очи, бързи и съобразителни.

— Господинът — обясни Ектор Тапиа — има информация, която би искал да сподели с вас.

Тереса ги покани да се настанят в две от четирите кресла, поставени около голям арабски поднос от кована мед. Тя самата седна в трето и постави пакета „Бисонте“ и запалката на масичката. Беше намерила време да се пооправи: косата й бе прибрана на конска опашка със сребърна шнола, носеше тъмна, копринена блуза, черен джинсов панталон, мокасини, велуреното й сако бе метнато на облегалката на стола.

— Не съм сигурна, че тази информация ме интересува — каза тя. Посребрената коса на дипломата, вратовръзката и костюма му с безукорна кройка контрастираха с вида на грингото. Тапиа беше свалил очилата си с телени рамки и ги оглеждаше намръщено, сякаш не беше доволен от състоянието на стъклата.

— Тази ви интересува — той сложи очилата си и я погледна замислено. — Дон Гилермо…

Другият вдигна голямата си ръка.

— Уили. Можете да ме наричате Уили. Така ми казват всички.

— Добре. Значи Уили работи за американското правителство.

— За ДЕА — уточни другият, без неудобство.

Тереса тъкмо изваждаше цигара от пакета. Продължи да бърка вътре, без да трепне.

— Моля?… За кого казахте, че работите?

Сложи цигарата в устата си и посегна към запалката, но Тапиа вече се пресягаше вежлив през масата. Чу се щракане и огънчето й бе поднесено.

— Де — Е — А — повтори Уили Ранхел, като проточваше звуците. — … Drug Enforcement Administration. Знаете ги. Службата за борба с наркотиците в моята страна.

— Да му се не види. Не ми го казвайте — Тереса издуха дима, наблюдавайки грингото. — … Много далеч ми се виждате от вашето поле на действие. Не знаех, че учреждението ви има интереси в Марбеля.

— Вие живеете тук.

— И какво общо имам аз?

Наблюдаваха я, без да проговорят, няколко секунди, после се спогледаха. Тереса забеляза как Тапиа повдигна елегантно едната си вежда. Това си е твоя работа, приятелю, говореше изражението му. Аз служа само за свръзка.

— Хайде да се разберем, госпожо — каза Уили Ранхел. — Това, което ме доведе тук, няма нищо общо с начина, по който си изкарвате прехраната. Същото важи и за дон Ектор, който бе така вежлив да ме придружи. Посещението ми е свързано с неща, случили се преди много време…

— Преди дванадесет години — уточни Ектор Тапиа, много встрани от случая. Или извън него.

— … И с други, които са на път да се случат. Във вашата страна.

— Моята страна, казвате.

— Точно така.

Тереса погледна цигарата. Няма да изчакам да я допуша, говореше мимиката й. Тапиа я разбра отлично, защото отправи неспокоен поглед към другия. Давай, че ще я изпуснем. Караше го безмълвно да побърза. Ранхел явно беше съгласен с него. Така че подхвана по същество.

— Говори ли ви нещо името Сесар Батман Гуемес?

Три секунди мълчание, два погледа, вперени в нея. Изпусна дима толкова бавно, колкото можеше.

— Всъщност не.

Двата погледа се пресякоха помежду си. После отново се насочиха към нея.

— Въпреки това — каза Ранхел, — вие сте го познавали преди време.

— Колко странно. Тогава щях да си го спомням, нали? — погледна часовника на стената, търсеше учтив начин да стане и да сложи край на разговора. — … А сега, ще ме извините…

Двамата мъже пак се спогледаха. Тогава този от ДЕА се усмихна. Направи го широко, приветливо. Почти дружелюбно. В неговия занаят, помисли си Тереса, хората, които се усмихват така, пазят ефекта за особени случаи.

— Дайте ми само още пет минути — каза грингото. — За да ви разкажа една история.

— Харесват ми само историите с добър край.

— Краят зависи от вас.

И Гилермо Ранхел, когото всички наричаха Уили, започна да разказва. ДЕА, обясни той, не е корпус за специални операции. Занимава се със събиране на данни от полицейски характер, поддържа мрежа от осведомители, изработва подробни доклади за дейностите, свързани с производството, трафика и пласирането на наркотиците, свързва всичко това с лични и фамилни имена и структурира даден случай, за да издържи пред съда. За тази цел се използват агенти. Като него. Хора, които проникват в организациите на наркотрафикантите и действат там. Самият Ранхел е работил така, първо внедрен в група на мексиканци, живеещи в Калифорния, после — в Мексико, като ръководител на агенти под прикритие, в продължение на осем години. С изключение на един период от четиринадесет месеца, през които е бил в Меделин, Колумбия, свръзка между своята агенция и съответните служби към местната полиция, натоварен със залавянето и смъртта на Пабло Ескобар. Оказа се, че прословутата снимка на мъртвия наркобос, заобиколен от мъжете, които го бяха убили в Лос Оливос, е направена от самия Ранхел. Сега тя висеше в рамка на стената в кабинета му във Вашингтон.

— Не виждам как всичко това може да интересува мен — каза Тереса.

Гасеше цигарата в пепелника, без да бърза, но решена да приключи този разговор. Не за първи път полицаи, агенти или трафиканти идваха с разни истории. Не възнамеряваше да си губи времето.

— Разказвам ви го — каза простодушно грингото, — за да си създадете по-ясна представа за моята работа.

— Представата ми е съвсем ясна. А сега, ще ме извините…

Тя стана. Ектор Тапиа също се изправи автоматично и започна да закопчава сакото си. Гледаше придружителя си, объркан и тревожен. Но Ранхел продължаваше да седи.

— Гуеро Давила беше агент на ДЕА — рече простичко той. — Работеше за мен, затова го убиха.

Тереса впи поглед в умните очи на грингото, които дебнеха за ефекта от казаното. Изплю най-сетне камъчето, помисли си тя. Това е значи, освен ако нямаш още нещо в запас. Прииска й се да се разсмее на глас. Смях, отложен с дванадесет години, от Кулиакан, Синалоа. Посмъртната шега на копелето Гуеро. Но се задоволи само да свие рамене.

— Сега — каза тя невъзмутимо, — ми разкажете нещо, което не зная.

Дори не го поглеждай, беше й казал Гуеро Давила. Бележника не го и отваряй, хубавице. Занеси го на дон Епифанио Варгас и го размени срещу живота си. Но в онзи ден, в Кулиакан, Тереса не издържа на изкушението. Въпреки това, което си мислеше Гуеро, тя имаше свои собствени идеи и чувства. Също така беше и любопитна да узнае в какъв ад я бяха забъркали. Затова, малко преди Гато Фиерос и Поте Галвес да се появят в апартамента близо до пазара Гармендия, тя престъпи правилата, прелисти страниците на онзи кожен бележник. В него се намираха отговорите на случилото се и това, което предстоеше да се случи. Имена, адреси. Контакти от едната и другата страна на границата. Имаше време да надникне в реалността, преди събитията да я връхлетят и да се види как тича с „Добле Агила“ в ръка, сама, ужасена, съзнаваща съвсем ясно от какво се опитва да избяга. Същата нощ, без да си го поставя за цел, самият дон Епифанио Варгас обобщи много точно положението. Твоят човек много обичаше да си играе с думите. Шегите, хазарта. Рискованите залози, които включваха дори нея самата. Тереса знаеше всичко това, когато отиваше на срещата в параклиса на свети Малверде с бележника, който за нищо на света не трябваше да отваря и който беше прочела. Проклинаше Гуеро, че я беше подложил на подобна опасност именно за да я спаси. Типично решение за гадния играч, склонен да слага както своята, така и главата на другите в устата на вълка. Ако ме очистят, беше разсъдил кучият му син, Тереса е загубена. Невинна или не, такива са правилата. Но имаше една далечна възможност: да докаже, че наистина действа честно. Защото Тереса никога не би предала никому бележника, ако знаеше какво има в него. Никога, ако й беше известна опасната игра на мъжа, изпълнил страниците с носещи смърт записки. Занасяйки го на дон Епифанио, кръстник на Тереса и на самия Гуеро, тя доказваше, че е в пълно неведение. Доказваше невинността си. В противен случай никога не би се осмелила. И онази вечер, седнала на леглото в апартамента, прочитайки страниците, които бяха едновременно нейната смъртна присъда и нейното единствено спасение, Тереса прокле Гуеро, защото в края на краищата разбираше всичко много добре. Да се втурнеше просто да бяга означаваше сама да се осъди — не би стигнала далеч. Трябваше да предаде бележника, именно за да докаже, че не познава съдържанието му. Трябваше да преглътне страха, който се впиваше в стомаха й, да остане с трезва глава, да задържи гласа си в точния регистър на мъката, на искрената молба към човека, в който тя и Гуеро имаха вяра. Момичето на наркотрафиканта, уплашеното животинче. Аз нищо не зная. Кажете, дон Епифанио, за какво ми е на мен да го чета. Затова беше жива. Затова сега, в малката зала, която бе неин кабинет в Марбеля, агентът на ДЕА Уили Ранхел и секретарят на посолството Ектор Тапиа я гледаха със зяпнала уста, единият — седнал, другият — прав, все още с ръце на копчетата на сакото си.

— Знаели сте го през цялото време? — попита грингото, невярващ.

— Зная го отпреди дванадесет години.

Тапиа се стовари на креслото. Този път забрави да разкопчае копчетата си.

— Мили Боже — каза той.

Дванадесет години, рече си Тереса. Бе оцеляла въпреки тайната, която убива. Защото тази последна нощ в Кулиакан, в параклиса на Малверде, в задушаващата атмосфера на влажен въздух и дим на изгорели свещи, тя беше играла почти без надежда играта, заложена от нейния мъртъв мъж, и беше спечелила. Нито гласът, нито нервите, нито страхът й я предадоха. Защото този дон Епифанио беше свестен човек. И я обичаше. Обичаше ги и двамата, макар да бе разбрал от бележника — може да го е знаел и преди това, или пък не, — че Раймундо Давила Пара е работел за службата за борба с наркотиците към американското правителство, и навярно заради това Батман Гуемес е накарал да му видят сметката. Така Тереса успя да измами всички, залагайки безумно живота си, движейки се по ръба на бръснача, точно както Гуеро беше предвидил, че ще се случи. Представи си разговора, който дон Епифанио бе водил на следващия ден. Тя не знае нищо. Нищичко. Как би ми донесла гадния бележник, ако знаеше? Така че можете да я оставите на мира. Хайде, давай. Вероятността беше едно на сто, но достатъчна, за да я спаси.

Сега Уили Ранхел наблюдаваше Тереса много внимателно, а също и с респект, който досега отсъстваше.

— В такъв случай — отбеляза той, — ще ви помоля да седнете отново и да чуете какво съм дошъл да ви кажа. Госпожо. Сега това е по-необходимо от всякога.

Тереса се поколеба за миг, но знаеше, че грингото имаше право. Погледна на едната, на другата страна, после към стенния часовник симулираше нетърпение.

— Десет минути — рече тя. — Нито една повече. — След това седна и запали една „Бисонте“. Тапиа все още седеше сащисан в креслото си, така че този път закъсня да й подаде огънче. Когато накрая й поднесе пламъка на запалката, смутолявайки някакво извинение, тя вече бе запалила цигарата си със собствената си запалка.

Тогава мъжът от ДЕА разправи истинската история на Гуеро Давила.

Раймундо Давила Пара беше от Сан Антонио, Тексас. Чикаго[7]. Имаше американско гражданство от деветнадесетгодишна възраст. Още като съвсем млад беше работил в нелегалния трафик, прекарвайки малки количества марихуана през границата. После беше нает от службата за борба с наркотиците, след като го заловиха в Сан Диего с пет килограма дрога. Имаше качества, обичаше риска и силните усещания. Смел, хладнокръвен, въпреки открития си характер. След период на обучение, който официално премина в един затвор на север — наистина прекара известно време там, за подсилване на легендата му, — Гуеро беше изпратен в Синалоа с мисията да проникне в транспортната мрежа на картела Хуарес, където имаше стари приятели. Харесваше му тази работа. Харесваше също да лети и беше преминал курс за пилот в ДЕА, макар че за прикритие изкара и друг в Кулиакан. За няколко години се внедри в средите на наркотрафикантите чрез „Нортеня де Авиасион“, първоначално като доверен служител на Епифанио Варгас, с който участва в големите операции на „Господаря на Небесата“, после като пилот на Сесар Батман Гуемес. Уили Ранхел отговаряше за него. Никога не се свързваха по телефона, освен в спешни случаи. Срещаха се един път месечно в тихи хотели на Масатлан и Лос Мочис. Цялата ценна информация, която ДЕА бе получила за картела Хуарес за онзи период, в това число за лютата борба на мексиканските наркотрафиканти да станат независими от колумбийските мафии, идваше от един и същи извор. Гуеро струваше собственото си тегло в кокаин.

Накрая го убиха. Официално поводът беше ясен: склонен на извънредни рискове, той се възползва от полетите, за да пренася собствени пратки дрога. Харесваше му да играе на страната на няколко отбора, в това беше замесен и роднината му Чино Пара. ДЕА беше горе-долу в течение, но ставаше дума за ценен агент и му даваха известна свобода. Накрая обаче наркотрафикантите си разчистиха сметките с него. Известно време Ранхел не беше сигурен дали го убиха заради частния превоз на дрога или някой го беше издал. Трябваха му три години, за да разбере. Един кубинец, заловен в Маями, работещ за хората от Синалоа, се включи към програмата за защита на свидетелите и изпълни осемнадесет часа магнетофонни записи с разкритията си. В тях разказа, че Гуеро Давила е убит, защото някой провалил прикритието му. Глупава грешка: американски митничар в Ел Пасо случайно достигнал до поверителна информация и я продал на наркобосовете за осемдесет хиляди долара. Другите свързали фактите, започнали да стават подозрителни и накрая стигнали до Гуеро.

— Това за дрогата в „Чесна“-та — заключи Ранхел — беше претекст. Бяха го взели на мушка. Любопитното е, че тези, които го убиха, не знаеха, че е наш агент.

Замълча. Тереса все още осмисляше последното.

— А как може да сте сигурен?

Грингото кимна убедено с глава. Професионалист.

— От убийството на агент Камарена насетне наркобосовете знаят, че никога не прощаваме за смъртта на наши хора. Действаме непреклонно, докато виновните не умрат или не бъдат вкарани в затвора. Око за око. Това е правило. А ако тия типове разбират от нещо, то това са правила и ред.

В тона му се долавяше нова студенина. Много лоши врагове сме, казваше тонът му. От най-лошите. Разполагаме с долари и дяволска упоритост.

— Но убиха Гуеро, без да им мигне окото.

— Да — Ранхел клатеше отново глава. — Затова ви казвам, че човекът, издал пряката заповед за засадата в Еспинасо де Диабло, не е знаел, че е агент… Името навярно ви е познато, макар че преди малко отрекохте да сте го чували: Сесар Батман Гуемес.

— Не си го спомням.

— Разбира се. Дори при това положение, в състояние съм да ви уверя, че той само е изпълнявал нечия поръчка. Това копеле прекарва дрога за себе си, така са му казали. Добре би било да се даде пример за назидание. Известно ни е, че Батман Гуемес не се е съгласил лесно. Очевидно Гуеро Давила му е допадал… Но в Синалоа задълженията са си задължения.

— И кой според вас, е дал поръчката и е настоял за смъртта на Гуеро?

Ранхел се почеса по носа, погледна към Тапиа, после пак към Тереса, с крива усмивка. Седеше на края на стола, с ръце на коленете. Вече нямаше добродушен вид. Сега, реши тя, заприлича на зло ловно куче с добра памет.

— Друг, когото вероятно също не си спомняте… Настоящият депутат от Синалоа и бъдещ сенатор Епифанио Варгас Ороско.

Тереса облегна гръб на стената и огледа малкото клиенти, които в този час пиеха в „Олд Рок“. Често размишляваше по-добре, когато се намираше сред непознати, наблюдавайки ги, вместо сама с другата жена, която носеше в себе си. На връщане в Гуадалмина неочаквано беше казала на Поте Галвес да кара към Гибралтар. След като преминаха желязната ограда, тя насочи стрелеца по тесните улици. Накрая му нареди да спре черокито до бялата фасада на малък английски бар, където ходеше често — в един друг живот — със Сантяго Фистера. Вътре всичко беше както преди: с колоните и глинените съдове, окачени по гредите на тавана, снимки на кораби, исторически гравюри и морски сувенири по стените. Поръча на бара една „Фостърс“, бирата, която Сантяго пиеше винаги, когато отиваха там. Без да отпива, отиде да седне на тяхната маса, до вратата, под малката картина със сцената на смъртта на английския адмирал — сега вече знаеше кой е Нелсън и какво се беше случило при Трафалгар. Другата Тереса се навърташе наоколо и я наблюдаваше отдалеч, внимателно. В очакване на решенията. На някаква реакция спрямо всичко, което току-що й бяха разказали и което постепенно допълваше общата картина. То обясняваше нея и другата. Също така изясняваше най-сетне събитията, които я бяха довели дотук. Сега знаеше много повече, отколкото беше мислила, че знае.

Беше ми много приятно, беше отговорът й. Точно това каза, когато мъжът от ДЕА и другият от посолството свършиха да говорят и останаха с вперени в нея очи, очакващи реакцията й. Вие сте луди, беше ми много приятно, довиждане. Тръгнаха си разочаровани. Навярно са се надявали на обсъждане, на обещания. Ангажименти. Но безизразното й лице и равнодушното й поведение им оставиха малка надежда. Няма начин. Праща ни на майната си, беше казал тихо Ектор Тапиа на излизане, но не толкова тихо, че тя да не чуе. Въпреки изисканите си обноски, дипломатът изглеждаше разбит. Размислете добре, бяха думите на другия на сбогуване. Не виждам, отговори тя, когато вече затваряха вратата зад себе си, върху какво трябва да размислям. Синалоа е много далеч. Довиждане.

Но сега седеше в гибралтарския бар и размисляше. Спомняше си точка по точка казаното от Уили Ранхел и го подреждаше в главата си. Историята на дон Епифанио Варгас. Историята на Гуеро Давила. Собствената си история. Старият шеф на Гуеро, беше казал грингото, самият дон Епифанио е проучил въпроса с ДЕА. В началото на кариерата си като собственик на „Нортеня де Авиасион“, Варгас наел самолетите от „Съдърн Еър Транспорт“, зад която всъщност стояло американското правителство, фирмата му служела за транспортиране на оръжие и кокаин, а с парите от това ЦРУ финансирало войната на контрите в Никарагуа. Самият Гуеро Давила, вече агент на ДЕА по това време, бил един от пилотите, които разтоварвали военно оборудване на летището в Лос Лянос в Коста Рика и се връщали във Форт Лодърдейл, Флорида, с дрога на картела Меделин. След като всичко това приключило, Епифанио Варгас продължил да поддържа чудесни отношения с хората от другата страна, по този начин успял да узнае по-късно за митничаря, който издал Гуеро. Варгас платил на доносника и известно време пазил информацията, без да взема решение. Босът от планината, предишният миролюбив селянин от Сан Мигел де лос Орнос, бил от тези, които никога не прибързвали. Бил почти извън прекия бизнес, пътищата му поели в друга посока, фармацевтичната дейност, ръководена отдалеч, вървяла добре, а приватизацията в последно време му позволила да изпере големи капитали. Семейството му живеело в огромно ранчо близо до Ел Лимон, срещу което беше заменил къщата в Чапултепек в Кулиакан, издържал и любовница, известна бивша манекенка, в скъпо жилище в Масатлан. Не виждал защо да усложнява живота си с решения, които биха могли да му навредят, с единствената цел да си отмъсти. Гуеро работел сега за Батман Гуемес и на Епифанио Варгас не му влизало в работата да се занимава с него.

Въпреки това, беше продължил разказа си Уили Ранхел, нещата се променили. Варгас натрупал много пари от търговията с ефедрина: петдесет хиляди долара на килограм, срещу тридесет хиляди при кокаина и осем хиляди при марихуаната. Имал добри връзки и те му отваряли вратите към политиката. Бил настъпил моментът да прибере печалбата си от половината милион долара, които всеки месец в продължение на години бил инвестирал в подкупване на обществени служители. Виждал пред себе си спокойно и достойно за уважение бъдеще, далеч от сътресенията на предишния занаят. След като установил тесни финансови взаимоотношения на корупция и съучастничество с най-важните фамилии в града и щата, той имал достатъчно пари да каже „стига“ или да продължи да печели по общоприет начин. Тогава внезапно започнали подозрително да измират хора, свързани с миналото му: полицаи, съдии, адвокати. Осемнадесет за три месеца. Като епидемия. На този фон фигурата на Гуеро също представлявала пречка: знаел прекалено много неща за героичните времена на „Нортеня де Авиасион“. Агентът на ДЕА бил забит в миналото му като опасен клин и можел да взриви бъдещето му.

Но Варгас бил умен, уточни Ранхел. Много умен, с тази селска хитрост, която го отвела там, където се намирал. Така че прехвърлили работата на друг, без да му разкрива защо. Батман Гуемес никога не би ликвидирал агент на ДЕА, но пилот на малък самолет, който работи за себе си, мами шефовете си по малко оттук, по малко оттам, било друго нещо. Варгас настоял пред Батман: пример за назидание и т.н. Него и братовчед му. Нещо, което да откаже другите, тръгнали по техните стъпки. При мен той също има неуредени сметки, така че приеми, че ми правиш лична услуга. В крайна сметка, сега ти си му господарят. Отговорността е твоя.

— От кога знаете всичко това? — попита Тереса.

— Една част много отдавна. Почти от времето, когато се случи — мъжът от ДЕА жестикулираше с ръце, за да подчертае очевидното. — Останалото от около две години, когато защитеният свидетел ни разказа подробностите… Дори каза нещо повече — замълча, взирайки се внимателно в нея, сякаш я подканяше тя самата да довърши многоточието. — … Че по-късно, когато вие сте започнали да се издигате от тази страна на Атлантика, Варгас се разкаял, че ви е оставил да напуснете Синалоа жива. Напомнил го на Батман Гуемес, който имал неразрешени въпроси там, във вашия край… Тогава той изпратил двама убийци да довършат работата.

Това е твоята версия, изразяваше непроницаемата физиономия на Тереса. Която си си наумил.

— Невероятно. И какво станало?

— Това трябва вие да ми кажете. За тях никой не чу нищо повече.

Ектор Тапиа го поправи добродушно.

— За единия от тях, иска да каже господинът. Както изглежда, другият е тук. Напуснал работа. Или почти.

— И защо идвате да разкажете всичко това на мен?

Ранхел обърна очи към дипломата. Сега вече е твой ред, казваше погледът му. Тапиа махна отново очилата си и пак си ги сложи. После погледна ноктите на ръцете си, сякаш там имаше нещо написано по въпроса.

— В последно време — каза той, — политическата кариера на Епифанио Варгас много напредна. Неудържимо. Много хора са му задължени за много неща. Мнозина го обичат или се страхуват от него, и почти всички го уважават. Беше достатъчно умен, за да излезе от пряката дейност на картела Хуарес, преди да започнат сериозните проблеми на последния с правосъдието, когато борбата се водеше почти изцяло срещу конкурентите от Залива. По пътя си беше замесил съдии, едри бизнесмени и политици, както и представители на висшето мексиканско духовенство, полицаи и военни: генерал Гутиерес Ребольо, когото за малко не назначиха за републикански прокурор по наркоделата, преди да се разкрият връзките му с картела Хуарес и да свърши в затвора Алмолойа, беше негов близък приятел… А после идва и имиджът му пред народа: откакто успя да стане депутат на щата, Епифанио Варгас направи много за Синалоа, инвестира пари, откри нови работни места, помогна на хората…

— Това не е зле — прекъсна го Тереса. — Нормалното в Мексико е тези, които крадат от страната, да запазват всичко за себе си… РИП[8] го прави цели седемдесет години.

Има известна разлика, възрази Тапиа. В момента РИП не е власт. Новото време дава много възможности. Може би накрая малко неща ще се променят, но има недвусмислена воля за промяна. Или за опит за промяна. Именно в този момент Епифанио Варгас е на път да стане сенатор на републиката…

— И някой иска да го прецака — отгатна Тереса.

— Да. Вероятно това е един от начините да се каже. От една страна, политически сектор с голяма тежест, свързан с правителството, не желае да види в националния сенат един наркотрафикант от Синалоа, макар официално да се е оттеглил и вече да е действащ депутат… А има и стари сметки за оправяне, за които е излишно да се навлиза в подробности.

Тереса си представяше тези сметки. Всичките кучи синове в безмълвна борба за власт и пари, наркокартелите и съответните приятели на тези картели, различните политически фракции, свързани с наркотиците или не. Независимо от това кой е на власт. Прекрасно Мексико, както обикновено.

— От своя страна — подчерта Ранхел — ние не можем да забравим, че е заповядал да убият агент на ДЕА.

— Точно така — тази споделена отговорност изглежда успокояваше Тапиа. — Защото правителството на САЩ, госпожо, следи много отблизо политиката на нашата страна, както знаете, и също не би погледнало с добро око на Епифанио Варгас като сенатор… Правят се опити да се създаде комисия на високо равнище, която да действа в два аспекта. Първо, да започне разследване на миналото на депутата. Второ, ако се съберат необходимите доказателства, да бъде разобличен и политическата му кариера да приключи, да се стигне дори до съдебен процес.

— За тази цел — каза Ранхел, — не изключваме възможността да се иска екстрадирането му в САЩ.

И каква е моята роля в цялата тази забава, позаинтересува се Тереса. За какво ви е да пътувате дотук и да ми разкажете всичко това, сякаш сме си първи приятели. Тогава Ранхел и Тапиа се спогледаха отново. Дипломатът се прокашля и докато вадеше цигара от сребърната си табакера — след като предложи на Тереса и тя отказа с поклащане на глава, — каза, че мексиканското правителство е следило, да го наречем, с внимание, кариерата на госпожата през последните години. Нямат нищо против нея, тъй като дейността й се извършва, доколкото е известно, извън територията на страната. Образцова гражданка, вметна Ранхел от своя страна, толкова сериозен, че иронията в думите му се изгуби. С оглед на това, съответните власти са готови да сключат сделка. Споразумение, което да удовлетворява всички. Съдействие в замяна на имунитет.

Тереса ги наблюдаваше. Недоверчиво.

— Какво съдействие?

Тапиа запали много внимателно цигарата си. Изглежда разсъждаваше върху това, което беше на път да каже. Или по-скоро върху начина, по който да го каже.

— Вие имате лични сметки там. А и знаете много за времето на Гуеро Давила и дейността на Епифанио Варгас — реши се да каже накрая той. — … Били сте привилегирован свидетел и това за малко не ви е струвало живота… Някои хора мислят, че едно споразумение ще ви облагодетелства. Имате предостатъчно средства, за да се посветите на други дейности, да се наслаждавате на това, което имате, без да се тревожите за бъдещето.

— Какво говорите.

— Каквото чувате.

— Да му се не види… И на какво дължа това великодушие?

— Никога не приемате плащания в дрога. Само пари. Вие сте само превозвач, не собственица, нито дистрибутор. Най-значителният превозвач в Европа за момента, несъмнено. Но нищо повече… Това ни оставя известна свобода за разумни маневри, с оглед на общественото мнение…

— Общественото мнение?… За какво, по дяволите, ми говорите?

Дипломатът не отговори веднага. Тереса можеше да чуе дишането на Ранхел. Човекът от ДЕА се въртеше на мястото си, неспокоен, преплел пръстите на ръцете си.

— Предоставя ви се възможността да се върнете в Мексико, ако желаете — продължи Тапиа — или да се установите дискретно, където пожелаете… Проучено е и мнението на испанските власти по въпроса: Министерство на правосъдието поема задължението да спре всички процедури и разследвания, които са в ход… Доколкото ми е известно, те са доста напреднали и в не много далечен срок биха могли да направят труден живота на Кралицата на Юга… Както казват в Испания, слагаме кръст и започваме на чисто.

— Не знаех, че гринговците имат толкова дълга ръка.

— Зависи за какво.

Тогава Тереса се разсмя. Значи молите ме, каза тя, все още невярваща, да ви разкажа всичко, което предполагате, че зная за Епифанио Варгас. Да стана доносник, на моите години. При това съм от Синалоа.

— Не само да ни разкажете — поправи я Ранхел. — А да го разкажете там.

— Къде е това там?

— Пред съдебната комисия към Генералната прокуратура на републиката.

— Искате да дам показания в Мексико?

— Като свидетел под защита. Пълен имунитет. Ще стане в D.F.[9] с всякакъв вид персонални и юридически гаранции. Ще ви бъде изказана благодарност от страна на нацията, на правителството и на САЩ.

Тереса внезапно се изправи. Чист рефлекс, без да мисли. Този път и двамата станаха едновременно: Ранхел от объркване, Тапиа от неудобство. Казвах ти аз, говореше мимиката на последния, когато размени поглед с мъжа от ДЕА. Тереса отиде до вратата и я отвори рязко. Поте Галвес беше отвън, в коридора, с ръце отстрани на тялото, само привидно отпуснат в пълнотата си. Ако е необходимо, каза му тя с очи, изритай ги от тук.

— Вие — почти изсъска тя, — сте полудели.

И ето я сега тук, седнала на познатата маса в гибралтарския бар, потънала в размисъл върху всичко това. С един малък зачатък на живот в утробата си, без да знае още какво ще прави с него. С отзвука от скорошния разговор в главата си. Преценяваше усещанията си. Последните думи и старите спомени. Болката и признателността. Образа на Гуеро Давила — неподвижен и смълчан като нея сега, в онази кръчма в Кулиакан, — както и спомена за другия мъж, седнал до нея в нощта в параклиса на Малверде. На твоя Гуеро му харесваше да си играе с думите, Тересита. Наистина ли не си го прочела? Тогава върви и се опитай да се покриеш така, че да не те открият. Дон Епифанио Варгас. Нейният кръстник. Мъжът, който можеше да я убие, но прояви съчувствие и не го направи. После се разкая, но вече не можа да поправи грешката си.

[1] In dubio pro rео (лат.) — в случай на съмнение (съдът решава) в полза ни подсъдимия. — Б.р. ↑

[2] Dura lex, sed lex (лат.) — законът е суров, но е закон. — Б.пр. ↑

[3] Ранно детство (исп.) — Б.пр. ↑

[4] Порода мексиканско голо куче. — Б.р. ↑

[5] Ангелска светлина (исп.) — Б.пр. ↑

[6] Абревиатура на Pretty Good Privacy — шифровъчна програма. — Б.р. ↑

[7] Така наричат в Мексико американските граждани от мексикански произход — Б.пр. ↑

[8] Революционна Институционална Партия, политическа сила в Мексико — Б.пр. ↑

[9] Distrito Federal (исп.) — Федерален Окръг. — Б.р. ↑

16.

Товарът, увиснал на една страна.

Тео Алхарафе се върна след два дни със задоволителен доклад. Точни плащания, извършени на Гран Кайман, предприети постъпки да се сдобият с малка собствена банка и една корабна компания в Белиз[1], добра рентабилност на изпраните фондове, на разположение — чистички и напълно законни — в три банки в Цюрих и в две в Лихтенщайн. Тереса изслуша внимателно отчета му, прегледа книжата, подписа няколко документа, след като ги прочете най-грижливо. После отидоха да хапнат „При Сантяго“, срещу крайбрежната алея на Марбеля. Поте Галвес седеше отвън, на една от масите на открито. Бакла с шунка и печена морска риба, по-вкусна и сочна от лангуста. Вино „Сеньорио де Ласан“, реколта 1996 година. Тео беше приказлив, лъчезарен. Хубав. Беше метнал сакото на облегалката на стола, ръкавите на бялата риза бяха навити два пъти над загорелите ръце, китките силни и с лек мъх, часовника „Патек Филип“, добре оформени нокти, венчална халка, проблясваща на лявата ръка. На моменти, поднасяйки вилицата или чашата към устата си, обръщаше безупречния си испански орлов профил, за да погледне към улицата, не пропускаше да отбележи кой влиза в заведението. Няколко пъти стана, за да поздрави някои от посетителите. Томас Пестаня вечеряше с група немски инвеститори на една маса в дъното и се направи, че не ги вижда, когато влязоха. Но след малко дойде сервитьорът с бутилка добро вино. От господин кмета, каза той. Поздравява ви.

Тереса гледаше мъжа пред себе си и размишляваше. Нямаше да му каже днес, нито утре, нито вдругиден, навярно никога, какво носи в утробата си. Имаше нещо странно във връзка с това. В началото си мислеше, че скоро ще го усеща, че ще изпитва физическо съзнание за живота, който започваше да се развива у нея. Но не усещаше нищо. Съществуваха единствено увереността и размислите, на които тя я навеждаше. Може би гърдите й бяха наедрели леко, изчезнаха и главоболията. Но се чувстваше бременна само когато мислеше за това, когато четеше медицинското заключение или когато гледаше двете отбелязани отсъствия на менструалния й цикъл на календара. Въпреки това — разсъждаваше тя, докато слушаше баналното бъбрене на Тео Алхарафе, — ето ме сега, бременна като най-обикновена женичка, „маруха“, както казват в Испания. С нещо или с някого вече на път, без да съм решила какво ще правя с шибания си живот, с този на малкото същество, което е още едно нищо, но ще стане нещо, ако аз се съглася, или с неговия живот — погледна изпитателно Тео, сякаш дебнеше за някакъв знак.

— Подготвяме ли нещо? — попита Тео тихо, с разсеян вид, между две глътки от виното на кмета.

— За момента нищо. Рутинни работи.

По време на десерта той предложи да отидат в къщата на улица „Анча“ или в някой добър хотел на Миля де Оро и да прекарат там остатъка от нощта. Една бутилка, малко иберийска шунка, подхвърли той. Без да бързаме. Но Тереса отказа с поклащане на глава. Уморена съм, каза тя, като разтягаше сричките. Днес нямам много желание.

— Така е почти от един месец — отбеляза Тео.

Усмихваше се, привлекателен и спокоен. Докосна нежно пръстите й. Тя остана загледана в собствената си неподвижна ръка върху покривката. Сякаш не беше нейна. С тази ръка, помисли си тя, стрелях в лицето на Гато Фиерос.

— Как са дъщерите ти?

Погледна я изненадан. Тереса никога не питаше за семейството му. Беше нещо като мълчалив договор със самата нея, който тя изпълняваше безпрекословно. Добре са, каза той след малко. Много добре. Чудесно, отвърна тя. Чудесно е, че са добре. Майка им — също, предполагам. И трите.

Тео остави десертната лъжичка в чинията и се наведе към масата, взрян в нея. Какво има, рече той. Кажи ми какво ти става днес. Тя се огледа наоколо, хората на масите, уличното движение по булеварда, огрян от залязващо в морето слънце. Нищо не ми става, отговори тя още по-тихо. Но те излъгах, каза после. Подготвя се нещо. Нещо, за което още не съм ти съобщила.

— Защо?

— Защото не винаги ти казвам всичко.

Погледна я обезпокоен. Безупречна искреност. Почти точните пет секунди, после изви очи към улицата. Когато я погледна отново, се усмихваше леко. Страхотен. Докосна пак ръката й, тя не я отдръпна.

— Важно ли е?

Хайде, давай, каза си Тереса. Това са нещата от живота и всеки тъче собствената си съдба. Почти винаги човек сам си нанася последния удар. За добро или лошо.

— Да — отговори тя. — Има един кораб на път. Казва се „Лус Анхелита“.

Беше се стъмнило. Щурците пееха в градината като полудели. Когато запалиха светлините, Тереса нареди да ги загасят. Сега седеше на стъпалата на входа, облегнала гръб на една от колоните. Гледаше звездите над гъстите черни корони на върбите. В краката си имаше бутилка текила с непокътната митническа пломба. Отзад, от стереоуредбата на малката масичка до шезлонгите се носеше мексиканска музика. Музика от Синалоа, която Поте Галвес й беше дал същата вечер. Здравейте, господарке, това е последното на „Лос Бронкос“ от Рейноса, изпратиха ми го от там, само кажете как ви се струва:

Идваше с покуцване кобилата

Товарът й висеше на една страна.

Вървеше между боровете

В планината на Чихуахуа.

Малко по малко стрелецът обогатяваше колекцията си от наркопесни. Харесваха му най-грубите и жестоките. Ако не за друго, то поне успокояваше носталгията. Човек е оттам, откъдето е, и това си е. Колекцията му включваше всички изпълнители от северно Мексико, от Чалино — голяма работа, госпожо, — до Екстерминатора, „Нашествениците от Нови Леон“, „Аса от Планината“, Ел Морено, „Лос Бронкос“, „Лос Хураканес“ и останалите групи от Синалоа и на север от нея. Те бяха превърнали черната вестникарска хроника в музикален продукт, в песни, в които се пееше за трафик, мъртъвци, картечни откоси, товари с кока, самолети „Чесна“ и камионетки, за федерални агенти, военни, контрабандисти и погребения. Подобно на някогашните песни за Революцията, сега наркопесните бяха новият епос, съвременната легенда на едно Мексико, което си беше такова и не възнамеряваше да се променя, между другото и защото част от националната икономика зависеше от тази работа. Потаен, суров свят, оръжия, корупция и дрога. В него единственият закон, който не се нарушаваше, беше законът за търсенето и предлагането.

Там умря Хуан Великия,

Но защити хората си.

Премина с кобилата

И уби полковника.

„Товарът, увиснал на една страна“, така се казваше песента. Също като моя, мислеше си Тереса. На обложката на компактдиска „Лос Бронкос“ от Рейноса си подаваха ръка и под сакото на единия, на кръста, стърчеше огромен автоматичен пистолет. Понякога тя гледаше Поте Галвес, докато слушаше тези песни, взираше се в изражението на стрелеца. Продължаваха понякога да изпиват заедно по една чаша. Как я караш, Пинто, дай по една текила. И двамата стояха смълчани, слушаха музика, мъжът — почтителен, спазващ дистанция, а Тереса — наблюдаваше как цъка с език и клати глава, как се вълнуваше и си спомняше по свой начин. Гуляеше мислено в „Дон Кихот“ и „Ла Байена“, из паметта му витаеха сцени от вертепите на Кулиакан. Навярно тъгуваше за приятеля си Гато Фиерос, който вече беше само кости, натъпкани в цимент, много далеч от своя край, никой не носеше цветя на гроба му, никой не пееше песни в памет на гадния кучи син. Гато, за когото Поте Галвес и Тереса не си размениха нито една думичка, никога.

Дон Ламберто Кинтеро

Го следваше камионетка.

Пътуваха за Саладо,

Само на разходка.

От стереоуредбата сега се носеше песента за Ламберто Кинтеро. Тази и песента „Белия Кон“ на Хосе Алфредо, бяха любимите на Поте Галвес. Тереса забеляза сянката на стрелеца при вратата на верандата. Той хвърли един поглед и веднага се отдръпна. Знаеше го вътре в себе си, чуваше гласа му, когато ги слушаше. Ако си бяхте у дома, господарке, за вас вече щеше да има такива песни, направо да ти падне шапката, беше казал той веднъж, сякаш без всякаква връзка. Не добави „в тях навярно щеше да става дума и за мен“, но Тереса знаеше, че си го мисли. Всъщност, реши тя, докато отваряше бутилката „Ерадура Репосадо“, всички мъже си мечтаят за това. Както Гуеро Давила. Както самият Поте. Както, по свой начин, си мечтаеше и Сантяго Фистера. Да присъстват в текста на една песен, истинска или измислена, музика, вино, жени, пари, живот и смърт, дори да е с цената на собствената кожа. И никога не се знае, хрумна й внезапно, докато гледаше вратата, през която бе надникнал стрелецът. Никога не се знае, Поте. В крайна сметка, песента винаги ти я пишат други.

Един приятел му казва:

Следва ни камионетка.

Ламберто отвръща с усмивка:

Затова са автоматите ни.

Отпи направо от бутилката. Дълга глътка, която се спусна по гърлото й със силата на изстрел. После протегна ръката, стиснала бутилката, и със саркастична гримаса я предложи на жената, която я гледаше от сенките в градината. Истинска негодница си ти, защо не си остана в Кулиакан. Понякога не зная дали ти дойде тук или аз бях там с теб, дали не си разменихме ролите. Може би сега ти стоиш на верандата пред къщата, а аз стоя полускрита и наблюдавам теб и това, което носиш в утробата си. Беше говорила за това и един друг път — предчувстваше, че ще е последен, — с Олег Язиков, същата вечер, когато руснакът я посети, за да види дали всичко е готово за операцията с хашиша. После, след обсъждането, излязоха да се поразходят по плажа, както обикновено. Руснакът я гледаше крадешком, изучаваше я в светлината на нещо ново, което не беше по-добро или по-лошо, само по-тъжно и по-студено. Не зная, каза той, дали сега, като ми разказа някои неща, аз те виждам различна или ти, Теса, си се променила. Да. Днес, докато разговаряхме, те наблюдавах. Учудваш ме. Никога не си ми давала толкова подробности, нито си говорила с подобен тон. Ниет. Приличаш на кораб с отвързани въжета. Извинявай, ако не се изразявам добре. Да. Това са сложни за обяснение неща. Дори за мислене.

Ще задържа детето, каза тя изведнъж. Направи го, без да го е премисляла предварително, изстреля го от упор, още докато решението се затвърждаваше в главата й, свързано с други решения, някои от които беше взела, а други предстоеше да вземе. Язиков се закова на място, с безизразно лице, и остана така дълго време. После поклати глава, не за да одобри нещо, не беше негова работа, а за да подчертае, че тя сама си е господарка да решава какво да прави и още, че вярва, че тя е способна да понесе последствията. Направиха няколко крачки. Руснакът гледаше морето, което постепенно придобиваше тъмносив цвят от свечеряването. Накрая, без да се обръща към нея, каза: никога нищо не те е плашило, Теса. Ниет и ниет. Нищо. Откакто се познаваме не съм те виждал да се съмняваш в нещо, когато рискуваш свободата и живота си. Никога, наистина никога. Затова хората те уважават. Да. Затова аз ти се възхищавам.

— И затова — завърши той, — стигна дотук. Да. Сега.

Точно тогава тя се изсмя гръмогласно. Със странен смях, който накара Язиков да обърне глава. Руски кучи сине, каза тя. Нямаш и най-малка представа. Аз съм другата жена, която ти не познаваш, тази, която ме наблюдава, или тази, която аз гледам, вече не съм сигурна дори в себе си. Сигурно е единствено, че съм страхливка и че нямам нищо от това, което човек трябва да има. Виж, толкова ме е страх, толкова съм неуверена, че изразходвам енергията и волята си, изгарям ги до последния грам, за да го скрия. Нямаш и най-бегла представа какво усилие е. Защото никога не съм избирала, думите на песента ми през цялото време ги писаха другите. Ти. Пати. Те. Представяш ли си какво шубе съм. Животът не ми харесва по принцип, не ми харесва и моят в частност. Не ми харесва и паразитният дребен живот вътре в мен. Болна съм от нещо, което отдавна отказвам да проумея, дори не съм честна, защото го премълчавам. От дванадесет години съм тук. През цялото време се преструвам и го премълчавам.

После двамата останаха мълчаливи, гледаха как морето потъмнява съвсем. Накрая Язиков отново извърна глава, много бавно.

— Решила ли си вече за Тео? — попита кротко той.

— Не се притеснявай за него.

— Операцията…

— Не се притеснявай и за операцията. Всичко е наред. Включително Тео.

Отпи пак от текилата. Думите от песента за Ламберто Кинтеро оставаха някъде назад, когато стана и се отправи към градината с бутилката в ръка, към тъмния правоъгълник на басейна. Гледаше минаващите момичета и не внимаваше за друго, казваше песента. Когато няколко точни изстрела отнеха живота му. Вървеше между дърветата, ниските клони на върбите докосваха лицето й. Последните строфи заглъхваха зад нея. Мост към Бялата Земя, ти го видя да минава. Нека ви напомня, че Ламберто никога не ще бъде забравен. Стигна до вратата към морския бряг и в този момент чу зад гърба си, по плочите, стъпките на Поте Галвес.

— Остави ме сама — каза тя, без да се обръща.

Стъпките спряха. Тя продължи да върви, събу обувките си, когато усети под краката си мекия пясък. Звездите образуваха свод от блестящи точици до тъмната линия на хоризонта, над морето, което се плискаше край плажа. Отиде до брега, нозете й се мокреха от прииждащите и оттеглящи се вълни. Виждаха се две раздалечени и неподвижни светлини: риболовни кораби, които вършеха работата си близо до крайбрежието. Далечните лампи на хотел „Гуадалмина“ я осветиха, когато си смъкна джинсите, бикините и блузата, за да навлезе много бавно във водата, от която кожата й настръхваше. Все още носеше бутилката в ръка, отпи отново, за да прогони студа. Много дълга глътка, наситен мирис на текила, които се качи през ноздрите й, почти я задуши. Водата стигаше до бедрата й, леки вълни, които я караха да се олюлява на краката си, забити в пясъчното дъно. Сетне, без да се осмелява да погледне другата жена, която бе останала на брега, до купа с дрехите, и продължаваше да я наблюдава, хвърли бутилката в морето и се остави да потъне в студената вода. Усещаше я как се затваря, черна, над главата й. Плува няколко метра под вода, после излезе, като изтръска косите и морските капки от лицето си. Тогава започна да навлиза все повече и повече в тъмната и студена повърхност, напредваше с уверени движения на ръцете и краката, потапяше лицето до очите си, вдигаше го отново, за да вдиша, после надолу и все по-надолу. Отдалечаваше се от брега докато стигна място, където не достигаше дъно и всичко постепенно изчезна, освен нея и морето. Тази тъмна маса, подобна на смъртта, на която имаше желание да се отдаде, и да усети покой.

* * *

Върна се. Изненада се, че го направи. Блъскаше си главата в опит да разбере защо не продължи да плува до сърцето на нощта. Сметна, че е отгатнала, когато отново стъпи на пясъчното дъно, облекчена и смаяна, че усеща твърда земя. Излезе от водата, трепереща от студ. Другата жена си беше отишла. Нямаше я вече до дрехите, хвърлени на плажа. Несъмнено, помисли си Тереса, е решила да ме изпревари и ме чака там, накъдето съм се запътила.

Зеленикавата светлина на радара осветяваше отдолу, в полумрака, лицето на капитан Черки, белите косми, които бяха покарали по зле избръсната брадичка.

— Там е — каза той и посочи една тъмна точка на екрана.

От вибрирането на двигателя на „Тарфая“ тънките преградни стени на тясната капитанска каюта потреперваха. Тереса се беше облегнала до вратата. Беше с дебел пуловер с голяма яка, който я пазеше от студа, пъхнала ръце в джобовете на непромокаемото яке. Докосваше пистолета с дясната. Капитанът се обърна и я погледна.

— След двадесет минути — рече той, — освен ако не разпоредите нещо друго.

— Това е вашият кораб, капитане.

Черки се почесваше по главата под вълнената шапка и хвърли поглед към малкия осветен екран на GPS. Присъствието на Тереса го смущаваше, притесняваше се и останалата част от екипажа. Необичайно е, беше протестирал той в началото. И опасно. Но никой не му даде възможност да избира. След като провери местоположението, мароканецът завъртя кормилото наляво, наблюдавайки внимателно как стрелката на осветения на таблото компас се закрепва на желаното място, после задейства автоматичния пилот. На екрана на радара сигналът сега беше точно пред носа на кораба, на двадесет градуса от линията, сочеща севера на компаса. Точно десет мили. Другите тъмни точици, бледи следи от двете лодки, които се бяха отдалечили след прехвърлянето на последните пакети хашиш на риболовния кораб, вече от тридесет минути бяха извън обсега на радара. Брегът на Ксауен вече оставаше далеч зад тях.

— Бисмиллах — каза Черки.

В името на Господа, преведе си Тереса. Да тръгваме натам. Това я накара да се усмихне в тъмното. Мексиканци, мароканци или испанци, всички те имаха някъде своя свети Малверде. Забеляза, че Черки се обръща от време на време, поглежда я с любопитство и зле прикрит упрек. Беше мароканец от Танжер, опитен риболовец. Тази нощ печелеше толкова, колкото нямаше да изкара с мрежите си за пет години. Клатушкането на „Тарфая“ по вълните намаля малко, когато капитанът бутна лоста за увеличаване на скоростта в нова посока и грохотът на двигателя се усили. Тереса видя, че скоростта се покачваше на шест възела. Погледна навън. От другата страна на запотените стъкла нощта се разливаше — тъмна, подобна на черно мастило. Сега плаваха с включени светлини. На радарите се виждаха както с включени, така и с угасени светлини, а един кораб без осветление винаги буди подозрение. Запали нова цигара, за да смекчи миризмите: на гориво, която проникваше до стомаха й, на масло, на рибарски мрежи, на палуба, просмукана от мириса на стар улов. Усещаше, че й се повдига леко. Точно сега. С всичките тия негодници, които я гледаха.

Излезе навън, в тъмнината, на палубата, мокра от нощната влага. Вятърът разроши косите й и малко я освежи. До планшира[2] се виждаха коленичили сенки, сред пакетите от по четиридесет килограма, увити в найлон, с дръжки, за да е по-лесно прехвърлянето им. Бяха петима мароканци, доверени хора, които също като капитан Черки бяха работили и преди за „Трансер Нага“. На предната и на задната част на кораба, очертаващи се наполовина от светлините, Тереса различи още две сенки: ескортът й. Мароканци от Сеута, млади, мълчаливи и в отлична форма, доказали предаността си, всеки с по един автоматичен пистолет „Инграм 380“ с петдесет патрона под якетата и две гранати МК2 в джобовете. Доктор Рамос ги наричаше аркеньос[3]. Той разполагаше с дузини такива хора за подобни случаи. Вземете двама аркеньос, шефке, беше й казал той. За да съм спокоен, докато сте на борда. Щом този път толкова упорствате да отидете, което ми се струва ненужен риск и лудост, а и не вземате Поте Галвес, разрешете ми да се погрижа поне малко за сигурността ви. Зная, че на всички им е платено добре и прочие. Но за всеки случай.

Отиде на кърмата и се увери, че последната гумена лодка, „Валиънт“, дълга десет метра и с два мощни двигателя, си беше на мястото, теглена от дебело въже, все още с тридесет вързопа на борда. Друг мароканец, наметнат с няколко одеяла, седеше вътре. После запали цигара, облегната на влажния планшир, загледана в проблясващата диря от пяна, която вдигаше носът на риболовния кораб. Нямаше нужда да е там и го знаеше. Неразположението в стомаха й се изостри като упрек. Но не в това беше проблемът. Сама беше пожелала да отиде, да следи лично всичко поради сложни подбуди, които имаха много общо с мислите, въртящи се в главата й през последните дни. С неизбежния ход на нещата, които вече нямаха връщане назад. Почувства страх — познатия, неудобен, стар, физически осезаем страх, загнезден в паметта и тялото й, — когато няколко часа по-рано на борда на „Тарфая“ се приближаваше към мароканския бряг, за да проследи товаренето от гумените лодки. Ниски сенки, тъмни фигури, без светлина, без излишен шум, без друг контакт по радиовръзката, освен анонимно пращене по предварително уговорените честоти, едно-единствено обаждане по мобилен телефон на всяка лодка, за да се потвърди, че всичко на сушата върви добре. В това време капитан Черки следеше трескаво радара и дебнеше за сигнал от „арабката“ или от друг непредвиден обект, за хеликоптера, за прожектора, който би могъл да ги освети и да отприщи катастрофата или ада. Някъде в нощта, навътре в морето, на борда на яхтата „Феърлайн Скуадрън“, съпротивлявайки се с хапчета и примирение на пристъпите на морската болест, Алберто Рисокарпасо седеше пред своя лаптоп, свързан с Интернет. С всички радиоапарати, телефони, кабели и батерии около себе си, той следеше операцията като авиодиспечер, бдящ за движението на поверените му самолети. По на север, в Сотогранде, доктор Рамос навярно пушеше лула след лула — той отговаряше за радиовръзката и мобилните телефони, по които никой никога не беше говорил и които щяха да бъдат използвани само през тази нощ. В един хотел в Тенерифе, на няколко стотици километри в Атлантика, Фарид Латакия изиграваше последните ходове на рискования блъф, който щеше да позволи, с малко късмет, да приключат с „Тиерна инфансия“ според предвидените планове.

Вярно е, помисли си Тереса. Докторът имаше право. Нямаше нужда да присъствам и въпреки това, ето ме тук, опряна на борда на вмирисания риболовен кораб, рискувам свободата и живота си, играя странната игра, от която този път не мога да се измъкна. Сбогувам се с толкова много неща и утре, когато изгрее слънцето, което сега свети над Синалоа, те ще са останали завинаги в миналото. В джобовете ми тежат добре смазана „Берета“ и добре зареден с патрони „Парабелум“. Автоматичен пистолет, какъвто не съм носила в себе си от дванадесет години и който има по-скоро отношение към мен, ако нещо се случи, отколкото към останалите. Гаранцията ми, че ако нещо се обърка, няма да отида в шибан марокански затвор, нито пък в испански. Увереността, че във всеки момент мога да отида там, където аз желая.

Хвърли фаса в морето. Прилича на преминаване през последното препятствие, разсъждаваше тя. Последното изпитание, преди да се отдаде на почивка. Или предпоследното.

— Телефонът, госпожо.

Взе мобилния телефон, който й подаваше капитан Черки, влезе в помещението с кормилната рубка и затвори вратата. Беше специален SAZ88, кодиран за ползване от полицията и тайните служби. Чрез него Фарид Латакия беше намерил шестте гумени лодки, за които плати цяло състояние на черния пазар. Докато го вдигаше към ухото си, погледна сигнала, който капитанът сочеше на екрана на радара. На една миля тъмното петно на „Ксолоицкуинтле“ се концентрираше при всяко прихващане с антената. Имаше някаква светлина на хоризонта, различаваща се сред високите вълни.

— Това фарът на Алборан ли е? — попита Тереса.

— Не. Алборан е на двадесет и пет мили, а фарът се вижда едва от десет. Тази светлина е корабът.

Нададе ухо в слушалката на мобилния телефон. Мъжки глас каза „зелено и червено на мои сто и деветдесет“. Тереса се обърна да провери системата GPS, погледна пак екрана на радара и го повтори на глас. В това време капитанът движеше кръга на обхват на радара, за да изчисли дистанцията. „Всичко е о’кей при моето зелено“, каза тогава гласът в телефона. И преди Тереса да повтори думите, връзката прекъсна.

— Виждат ни — рече Тереса. — Хайде да ги приближим откъм десния им борд.

Намираха се извън марокански води, но това не изключваше опасността. Погледна през стъклата към небето, опасяваше се да не види зловещата сянка на хеликоптера на Митническата охрана. Може би тази нощ лети същият пилот. Колко време измина между едното и другото. Между тези два мига в живота ми.

Набра запаметения номер на Рисокарпасо. Кажи какво става горе, каза тя, щом чу лаконичното „Нула Нула“ на гибралтареца. „В гнездото и без промяна“, беше отговорът. Рисокарпасо беше в телефонна връзка с двама души — единият се намираше на върха на Голямата скала с мощни бинокли за нощно виждане, другият беше на шосето, минаващо в близост до хеликоптерната база в Алхесирас. Всеки със своя мобилен телефон. Тихи нощни стражи.

— Птичката продължава да е на земята — съобщи тя на Черки, като прекъсна връзката.

— Слава Богу.

Необходимо й бе усилие на волята, за да не попита Рисокарпасо за останалата част от операцията. Паралелната фаза. По това време вече трябваше да има новини и отсъствието им започваше да я безпокои. Или видяно от друг ъгъл, помисли тя с горчива гримаса, да я успокоява. Погледна към месинговия часовник, вграден в стената на капитанската рубка. Във всеки случай нямаше смисъл да се измъчва повече. Гибралтарецът щеше да й съобщи новината веднага щом я получеше.

Сега светлините на кораба се различаваха ясно. „Тарфая“ щеше да изгаси своите, щом приближеше, за да прикрие сигнала от радара си. Погледна екрана. Половин миля.

— Може да подготвяте хората си, капитане.

Черки излезе от рубката и Тереса го чу да дава нареждания. Когато се показа на вратата, сенките вече не бяха приклекнали до планшира, а се движеха по палубата. Разполагаха въжета и предпазни съоръжения, натрупваха вързопи в лявата част на носа. Въжето за теглене беше обрано и двигателят на „Валиънт“ отекваше, докато капитанът се канеше да изпълни полагащите му се маневри. Аркеньосите на доктор Рамос стояха все така неподвижно, със своите пистолети „Инграм“ и гранати под дрехите, сякаш това не се отнасяше до тях. Сега „Ксолоицкуинтле“ се различаваше много добре, с контейнерите, струпани на палубата и навигационните светлини, бяла мачтова светлина и зелена дясно на борд, които се отразяваха в гребените на вълните. Тереса го виждаше за първи път и одобри избора на Фарид Латакия. Леко издигната надводна част, която приближаваше товара до морското равнище. Това щеше да улесни маневрата.

Черки се върна в рубката, изключи автоматичния пилот и започна да управлява сам. Приближаваше внимателно риболовния кораб до контейнеровоза, успоредно на дясната му страна и откъм техния нос. Тереса вдигна бинокъла, за да огледа кораба: намаляваше скоростта си, без да спира. Видя мъже, които се движеха между контейнерите. Горе, на дясното крило на мостика, други двама наблюдаваха „Тарфая“: несъмнено капитанът и един вахтен помощник-капитан.

— Можете да изгасите, капитане.

Намираха се достатъчно близо, за да се смесят в едно съответните сигнали от радара. Риболовният кораб потъна в тъмнина, осветяван единствено от светлините на другия кораб. Последният беше изменил леко посоката си, за да ги предпази с борда си откъм морето. Вече не се виждаше мачтовата светлина, а зелената блестеше на крилото на мостика като ослепителен изумруд. Бяха почти един до друг и както на борда на риболовния кораб, така и на контейнеровоза моряците разполагаха плътни предпазни устройства. „Тарфая“, движейки се напред, изравняваше скоростта си с тази на „Ксолоицкуинтле“. Три възела, изчисли Тереса. Миг по-късно чу глух изстрел: пукотът на ракетното устройство за изхвърляне на спасителното въже. Мъжете от риболовния кораб събираха въжето от края на кнехта[4] и го закрепваха към стълбовете на палубата, без да го опъват прекалено. Чу се отново изстрел от ракетното устройство, изхвърлящо въжетата. Продължителен изстрел откъм носа и друг откъм кърмата. Управлявайки внимателно руля, капитан Черки се долепи до контейнеровоза, борд до борд, и остави двигателя да работи на празен ход. Сега двата кораба плаваха с една и съща скорост, големият водеше малкия. „Валиънт“, управляван умело от капитана, също беше привързан за „Ксолоицкуинтле“, с нос към риболовния кораб. Тереса видя как екипажът на кораба започва да вдига вързопите. Ако имаме късмет, помисли си тя, докато наблюдаваше радара, стиснала дървената част на руля, всичко ще е свършило след по-малко от час.

Двадесет тона с курс към Черно море, без междинни спирания. Когато гумената лодка пое на североизток, включвайки GPS системата и радара, светлините на „Ксолоицкуинтле“ вече се губеха към тъмния хоризонт, далеч на изток. „Тарфая“ отново беше запалила светлините си и се намираше малко по-близо, бялата й носова светлина се полюшваше от вълнението и плаваше бавно на югозапад. Тереса даде заповед и пилотът на моторницата бутна ръчката на газта, увеличи скоростта и лодката с полутвърд корпус заподскача по гребените на вълните. Двамата аркеньос, с вдигнати качулки на непромокаемите якета, за да се предпазват от пръските, бяха седнали на носа, за да й придават стабилност.

Тереса набра отново номера, който знаеше наизуст. Щом чу сухото „Нула Нула“ на Рисокарпасо, каза само „децата са сложени да спят“. После остана загледана в тъмнината на запад, сякаш искаше да види на стотици мили в далечината, и попита дали има някаква новина. „Отрицателно“ беше отговорът. Прекъсна връзката и погледна гърба на капитана, седнал на средната пейка за управление на „Валиънт“. Беше неспокойна. Вибрациите на мощните двигатели, шумът на водата, ударите на вълните, черната сфера на нощта около тях — всичко това й носеше и добри, и лоши спомени, но сега не е моментът за тях, реши тя. Бяха заложени твърде много неща, имаше много нишки, които трябваше да се свържат. И всяка отсечка, която моторницата преминаваше с тридесет и пет възела, миля след миля, я приближаваше до неизбежната развръзка. Прииска й се да удължи нощното препускане — без посока, със светлините, указващи сушата и присъствието на други кораби в мрака, оставащи далеч назад. Да го удължи за неопределено време, за да отложи всичко, откъсната в морето и нощта, в ничие пространство, без отговорности, само в очакване, сред грохота на двигателите, които ги тласкаха напред, с гумените бордове, опъвани до крайност при всеки подскок на корпуса, с вятъра в лицето, с пръските на водата, с тъмния гръб на мъжа, приведен над уредите за управление, който толкова й напомняше за гърба на един друг мъж. На други мъже.

Казано накратко, часът беше мрачен като самата Тереса. Или поне така се чувстваше тя и така чувстваше нощта. Небето без тънкия сърп на луната, появил се за кратко, без звезди, с мъгла, стелеща се неумолимо от изток, която в този момент поглъщаше последния отблясък на мачтовата светлина на „Ксолоицкуинтле“. Тереса ровеше внимателно в безчувственото си сърце и хладния си ум. А той подреждаше разхвърляните части като банкноти от пачките, с които беше работила преди цяла вечност на улица „Хуарес“ в Кулиакан, докато един ден едно черно бронко спря до нея, Гуеро Давила спусна прозореца и тя, без да си дава сметка, пое дългия път, довел я дотук, до Гибралтарския проток, въвлечена във вихъра на този толкова нелеп парадокс. Беше преминала реката, когато е най-пълноводна, с товара, увиснал на една страна. Или беше на път да го направи.

— „Синалоа“, госпожо.

Викът я стресна и я изтръгна от мислите й. Да му се не види, каза си тя. Точно „Синалоа“, точно тази нощ, точно сега. Капитанът сочеше светлините, приближаващи се бързо през водните пръски и силуетите на телохранителите, клекнали при носа. Яхтата плаваше на североизток, осветена, бяла и изящна, светлините й пореха морето. Невинна като гълъб, помисли си Тереса, докато капитанът очертаваше широк полукръг към „Валиънт“ и го приближаваше откъм платформата на задната част, където един моряк се готвеше да я посрещне. Преди бодигардовете да се притекат да я подкрепят, Тереса прецени клатушкането, подпря крак от едната страна на гумената лодка и скочи на борда, като се възползва от тласъка на следващия страничен удар. Без да се сбогува с хората на моторницата, нито да погледне назад, тя закрачи по палубата със схванати от студ крака. В това време морякът отвързваше въжето и моторницата си тръгваше, ръмжейки, с екипажа си от трима човека. Мисията й бе изпълнена и тя се връщаше в базата си в Естепона. Тереса слезе да отмие солта от лицето си със сладка вода, запали цигара и си сипа три пръста текила в една чаша. Изпи я наведнъж пред огледалото в банята, без да си поема дъх. От огнената глътка в очите й избликнаха сълзи. Остана там, с цигара в едната ръка и с празната чаша в другата, загледана как капките се стичат бавно по лицето й. Не хареса изражението си. Или навярно изражението не беше нейно, а принадлежеше на жената, която я наблюдаваше от огледалото: кръгове под очите, коса, разрошена и твърда от солта. И тези сълзи. Отново се срещнаха и тя изглеждаше по-уморена и по-стара. Внезапно се втурна в каютата, отвори шкафа, където държеше чантата си, извади кожения портфейл със собствените си инициали и остана известно време така, вперила поглед в смачканата половинка от снимка, която винаги пазеше там, вдигнала високо ръката със снимката, точно на нивото на очите си. Сравняваше се с младото момиче с широко отворени очи, с ръката на Гуеро Давила, в ръкава на пилотското яке, обвила покровителствено раменете й.

Звънна кодираният телефон, който носеше в джоба на джинсите си. Гласът на Рисокарпасо докладва накратко, без украси и ненужни обяснения. „Кръстникът на детето плати кръщенето“, каза той. Тереса помоли за потвърждение и той отвърна, че няма никакво съмнение: „На празника дойде цялата фамилия. Току-що го потвърдиха в Кадис“. Тереса затвори и прибра мобилния телефон в джоба си. Усещаше, че отново й се повдига. Погълнатият алкохол се съчетаваше зле с мъркането на мотора и поклащането на кораба. С това, което беше чула и с това, което щеше да се случи. Върна внимателно снимката в портфейла, загаси цигарата в пепелника, пресметна трите крачки, които я деляха от тоалетната и след като премина спокойно разстоянието, приклекна, за да повърне текилата и остатъка от сълзите си.

Когато излезе на палубата, с измито лице и облечена с непромокаемо яке върху пуловера с висока яка, Поте Галвес чакаше — неподвижен, черен силует, подпрян на планшира.

— Къде е? — попита Тереса.

Стрелецът се забави с отговора. Сякаш го обмисляше. Или сякаш й даваше възможност да се сети сама.

— Долу — каза накрая той. — В каюта номер четири.

Тереса слезе, като се подпираше на парапета от тиково дърво. В коридора Поте Галвес прошепна „разрешете, госпожо“ и мина напред, за да отвори заключената врата. Хвърли професионален поглед вътре и после се отдръпна встрани, за да й направи път. Тереса влезе, следвана от стрелеца, който затвори пак вратата зад себе си.

— Митническата охрана — рече Тереса — хвана тази нощ „Лус Анхелита“.

Тео Алхарафе я гледаше безизразно, сякаш беше някъде далеч и нямаше нищо общо с това. Наболата еднодневна брада придаваше на брадичката му синкав оттенък. Беше легнал на койката, облечен в смачкани жълти панталони и черен пуловер, по чорапи. Обувките му бяха на пода.

— Нападнаха го на триста мили западно от Гибралтар — продължи Тереса. — Преди няколко часа. В момента го карат към Кадис… Следили са го, откакто е вдигнал котва в Картахена… Знаеш ли за кой кораб ти говоря, Тео?

— Разбира се, че зная.

Имал е време, рече си тя. Тук, вътре. Време да разсъди. Но не му е ясно къде е поуката в сентенцията.

— Има нещо, което не знаеш — обясни Тереса. — „Лус Анхелита“ е чиста. Най-незаконното нещо, което ще открият на нея, когато почти я разглобят, ще бъдат няколко бутилки безмитно уиски… Разбираш ли какво означава това?

Мъжът не помръдна. Седеше с полуотворена уста, осмисляйки казаното.

— Капан — каза той накрая.

— Точно така. И знаеш ли защо не те информирах по-рано, че този кораб е капан?… Защото ми беше необходимо, когато предадеш информацията на хората, на които доносничиш, всички да повярват, че е истина, както повярва ти.

Продължаваше да гледа по същия начин, крайно съсредоточено. Хвърли бегъл поглед към Поте Галвес и отново обърна очи към нея.

— Извършила си друга операция тази нощ.

Все така схватлив е и това ме радва, помисли си тя. Искам да разбере защо. Вероятно иначе би било по-лесно, но искам да разбере. Вие имате неизлечима болест. Дявол да го вземе. Един мъж има право на това. Да не го лъжат за края му. Всичките ми мъже умряха, съзнавайки защо умират.

— Да. Друга операция, за която ти не разбра. Докато койотите от Митническата охрана потриваха ръце, залавяйки „Лус Анхелита“ в очакване да намерят един тон кокаин, който никога не е бил товарен на нея, нашите хора си вършеха работата на друго място.

— Много добре замислено… От кога знаеш?

Би могъл да отрече, хрумна й внезапно. Би могъл да отрече всичко, да протестира възмутен, да каже, че съм полудяла. Но е имал време да размисли, откакто Поте го е затворил тук. Познава ме. За какво, само губене на време, сигурно си е казал той. За какво.

— Отдавна. Онзи съдия в Мадрид… Надявам се, че си се облагодетелствал от това. Макар че би ми харесало да чуя, че не си го направил заради пари.

Тео изкриви устни. Допадна й тази проява на характер. Почти успява да се усмихне. Въпреки всичко. Само дето примигва прекалено често. Никога преди не го беше виждала да примигва толкова.

— Не го направих за пари.

— Притиснаха ли те?

Още веднъж почти успя да се усмихне. Но се получи само саркастична гримаса. С малка надежда.

— Представи си, да.

— Разбирам.

— Наистина ли разбираш? — Тео анализираше думата, със свъсени вежди, търсеше предзнаменования за бъдещето си… — Да, може би. Въпросът беше ти или аз.

Ти и аз, повтори Тереса на ум. Но забравя останалите: доктор Рамос, Фарид Латакия, Рисокарпасо… Всички, които се довериха на него и на мен. Хора, за които носим отговорност. Десетки верни хора. И един Юда.

— Ти и аз — каза на глас.

— Точно така.

Поте Галвес сякаш се беше слял със сянката на стените и двамата се гледаха спокойно в очите. Разговор като толкова други. През нощта. Липсваше музика, по една чаша. Нощ като толкова други.

— Защо не дойде да ми кажеш?… Можехме да намерим някакъв изход.

Тео поклати глава. Беше седнал на ръба на койката, краката по чорапи опираха пода.

— Понякога всичко се усложнява — рече той просто. — Човек се оплита, заобикаля се с неща, без които не може. Предложиха ми удобен случай да изляза от играта, запазвайки каквото имам… Слагаме кръст и започваме на чисто.

— Да. Мисля, че това го разбирам.

Пак тази дума, „разбирам“, изглежда премина като надежда през ума на Тео. Гледаше я съсредоточено.

— Мога да ти разкажа всичко, каквото искаш да знаеш — каза той. — Няма да е нужно да ме…

— Да те разпитват.

— Да.

— Никой няма да те разпитва, Тео.

Гледаше я все така, очакващо, преценявайки думите й. Отново примигване. Бърз поглед към Поте Галвес, после пак към нея.

— Много умно измислено, това за тази нощ — рече накрая, предпазливо. — Да ме използвате, за да заложите капан… През ум не ми мина… Кока ли беше?

Опипва почвата, каза си тя. Още не се е отказал от живота.

— Хашиш — отвърна. — Двадесет тона.

Тео остана замислен. Отново опит за усмивка, която не успяваше да се появи на устата му.

— Предполагам, това, че ми го казваш, не е добър знак — заключи той.

— Не. Наистина не е.

Тео вече не примигваше. Беше все така нащрек, в търсене на знаци, които само той знаеше. Мрачен. Ако не четеш по лицето ми, каза си тя, или по начина, по който премълчавам премълчаното, или по начина, по който слушам това, което трябва да ми кажеш, значи цялото време, прекарано с мен, не ти е послужило за нищо. Нито нощите, нито дните, нито разговорите, нито мълчанията. Кажи ми тогава, накъде си гледал, когато си ме прегръщал, гадно копеле. Макар явно да носиш в себе си повече дух, отколкото съм предполагала. Това ме успокоява, кълна ти се. И ме радва. Колкото по-истински мъж си ти, и другите, толкова повече това ме успокоява и ме радва.

— Дъщерите ми — промълви Тео неочаквано.

Изглежда накрая беше проумял, сякаш досега беше обмислял други възможности. Имам две дъщери, повтори вглъбен в себе си, гледаше Тереса, без да я вижда. От слабата светлина на лампата в каютата бузите му изглеждаха хлътнали, две черни издължени петна до долната му челюст. Вече не приличаше на горд испански орел. Тереса погледна безучастното лице на Поте Галвес. Преди време беше чела история за самураи: когато си правеха харакири, някой приятел ги доубиваше, за да не загубят достойнството си. Стрелецът, който следеше всеки жест на шефката си изпод леко притворени клепачи, засилваше тази асоциация. Жалко е, каза си Тереса. Заради достойния вид. Тео се държеше добре и ще ми хареса да го виждам такъв до края. Да си го спомням такъв, когато нямам какво друго да си спомням, ако самата аз оживея.

— Дъщерите ми — чу го да повтаря.

Гласът му звучеше глухо и леко потреперваше. Сякаш внезапно се бе вледенил. Очите му се рееха в неопределена посока. Очи на човек, който вече е далеч, мъртъв. Мъртва плът. Тя познаваше тази плът — стегната, твърда. Беше й се наслаждавала. Сега беше мъртва.

— Не се будалкай с мен, Тео.

— Дъщерите ми.

Всичко е толкова необичайно, каза си учудено Тереса. Твоите дъщери са сестри на моето дете, заключи тя, или ще бъдат, ако след седем месеца съм още жива. А виж как въобще не ми пука за моето. Какво ме интересува, че е и твое и че си отиваш, без дори да го знаеш, проклета да съм, ако ти го кажа. Не изпитваше състрадание, нито тъга, нито страх. Единствено безразличието, което чувстваше към носения в утробата товар, желание да приключи с тази сцена, като човек, който разрешава неприятен въпрос. Да отвърже въжетата, беше казал Олег Язиков. И да не оставя нищо зад себе си. В крайна сметка, рече си тя, те ме докараха дотук. До тази гледна точка. Направиха го всички: Гуеро, Сантяго, дон Епифанио Варгас, Гато Фиерос, самият Тео. Дори полковник О’Фарел ме докара дотук. Погледна Поте Галвес и стрелецът издържа погледа й, с притворени клепачи, в очакване. Това е вашата игра, помисли си Тереса. Която винаги сте играли, аз само сменях долари на улица „Хуарес“. Никога нищо не съм искала да постигам. Не съм измислила шибаните ви правила, но накрая трябваше да се съобразя с тях. Започваше да се ядосва, а знаеше, че не бива да върши ядосана това, което й оставаше да свърши. Така че преброи наум до пет, с наведено лице, за да се успокои. После бавно кимна утвърдително с глава, почти недоловимо. Тогава Поте Галвес извади револвера от колана си и взе възглавницата от койката. Тео повтори още веднъж това за дъщерите си, после гласът му премина в дълго стенание, подобно на протест, упрек и хленч. Навярно беше и трите неща. Докато тя отиваше към вратата, забеляза, че погледът му е все така зареян в празното пространство, без да вижда нищо друго, освен кладенеца със сенки, над който го бяха надвесили. Тереса излезе в коридора. Дано да си е сложил обувките. Не подобаваше на един мъж да умре по чорапи. Чу заглушения изстрел, когато слагаше ръка на парапета на стълбата, за да се качи на палубата.

Стъпките на стрелеца отекнаха зад гърба й. Без да се обръща го изчака да се облегне до нея на мокрия планшир. Сияйна линия се пропукваше на изток и светлините на брега искряха все по-близо, фарът на Естепона проблясваше точно на север. Тереса вдигна качулката на якето си. Студът се засилваше.

— Ще се върна там, Пинто.

Не каза къде. Не беше нужно. Тежкото тяло на Поте Галвес се наклони леко над борда. Дълбоко замислен и смълчан. Тереса чуваше дишането му.

— Време е вече да разчистим неуредените сметки.

Отново мълчание. Горе, на светлината на мостика, се очертаваха фигурите на капитана и на дежурния. Глухи, неми и слепи. Чужди на всичко, заети единствено с наблюдението на уредите. Печелеха достатъчно, за да не се интересуват въобще от това, което ставаше на кърмата. Поте Галвес продължаваше да гледа наведен черната вода, шумяща под тях.

— Вие, шефке, винаги знаете какво правите… Но се боя работата да не излезе гнила.

— Първо ще се погрижа да не ти липсва нищо.

Стрелецът приглади с ръка косата си. Жест, изразяващ смущение.

— Хайде, шефке… Да ви оставя сама? Не ме обиждайте.

Тонът му наистина беше засегнат. Вироглав човек. Двамата останаха загледани в мигащата светлина на фара в далечината.

— Могат да ни видят сметката и на двамата — каза Тереса тихо. — По много гаден начин.

Поте Галвес не проговори още известно време. Едно от тези мълчания, предусети тя, които са равносметка на цял живот. Обърна се да го погледне крадешком. Видя, че бодигардът прокара отново ръка по косата си и после сви леко глава между раменете си. Прилича на огромен и верен мечок, мина й през ума. Безкрайно предан. С този примирен вид, решен да плаща, без да спори. Според правилата.

— Ами, вижте, няма мърдане, шефке… Все едно дали ще умреш тук или на друго място.

Стрелецът гледаше назад, към дирята на „Синалоа“, където тялото на Тео Алхарафе беше потънало в морето с прикрепени към него петдесет килограма оловни тежести.

— И понякога — додаде той, — е добре човек да избере, ако може.

[1] Държава в Латинска Америка, между Мексико и Гватемала; до 1973 — Британски Хондурас. — Б.пр. ↑

[2] Греди, прикрепена към горния край ни борда. — Б.р. ↑

[3] Марокански войници от старата испанска колониална войска. — Б.пр. ↑

[4] Кнехт — нисък железен стълб, за който се привързват плавателни падове. — Б.р. ↑

17.

Половината от чашата си оставих недопита.

Над Кулиакан, Синалоа, валеше. Къщата в квартала „Чапултепек“ изглеждаше затворена в мехурче от сива тъга. Сякаш имаше ясна граница между цветовете на градината и оловносивите тонове отвъд нея: едрите дъждовни капки се стичаха в дълги струи по стъклата на прозорците, разкривяваха гледката и смесваха зеленото на тревата и на короните на лавровите дървета от Индия с оранжевото на табачиновите цветове, с бялото на капиросите, лилавото и червеното на амапите и бугенвилиите, но пъстротата умираше край високите зидове, ограждащи градината. Отвъд съществуваше само размит сив пейзаж, където, зад невидимото корито на река Тамасула, едва се различаваха двете кули и белият купол на катедралата, а по-нататък, вдясно, кулите на църквата „Сантуарио“, покрити с жълти керамични плочки.

Тереса стоеше до прозореца на малък хол на горния етаж и съзерцаваше гледката, въпреки че полковник Едгар Ледесма, заместник-командващ на Девета военна зона, я съветваше да не го прави. Всеки прозорец, беше казал той, гледайки я с очите си на хладнокръвен и опитен боец, е шанс за платения стрелец. А вие, госпожо, не сте дошли, за да му предоставяте сгодни случаи. Полковник Ледесма беше приятен човек, коректен, който носеше с достойнство петдесетте си години, с униформа и ниско остригана коса, сякаш беше млад войник. Но на нея й беше дошло до гуша от вида на долния етаж, от хола с мебели „Конкордия“ от изкуствени плоскости, имитиращи дърво, и ужасни картини по стените, от прозорците и верандата, от които се виждаше малка част от градината и празния басейн. Правителството беше иззело къщата от наркобос, излежаващ присъда в Пуенте Гранде. От горе в далечината можеше да отгатне Кулиакан, възстановявайки образа по памет. Виждаше също един от федералните агенти, натоварени да охраняват долното помещение: мъж с непромокаема дреха, издута от предпазната жилетка, с шапка и пушка. С R15 в ръцете, той пушеше, скрит от дъжда, облегнал гръб на едно мангово дърво. Доста по-далеч, зад оградата на входа към улица „Генерал Анайа“, се различаваха силуетите на военна камионетка и зелените униформи на двама войници, които стояха на пост заедно със специалните части. Такова е споразумението, беше я осведомил полковник Ледесма преди четири дни, когато чартърен „Лиърджет“, който я отвеждаше в Маями — с единствено кацане в Мадрид, защото ДЕА не препоръчваше междинно кацане на мексиканска територия, — се приземи на летището в Кулиакан. Деветата Зона отговаряше за общата сигурност, федералните се нагърбваха с охраната отблизо. Извън операцията оставаха пътната и съдебната полиция, тъй като се смяташе, че при тях изтичането на информацията е по-лесно и поради добре известния факт, че някои от тях действаха като наемни убийци при нечистите дела на наркобосовете. Федералните агенти също бяха достъпни срещу няколко пачки долари. Затова пък се твърдеше, че елитните части, предназначени за тази операция, докарани от федерален окръг Мексико (в тях бе забранено включването на агенти с евентуални контакти в Синалоа) са доказали неподкупността и ефикасността си. Що се отнася до военните, и те не бяха вода ненапита, но дисциплината и организацията ги правеха по-скъпи. По-трудни за купуване, а също и по-уважавани. Дори когато извършваха конфискации в планината, селяните приемаха, че си вършат работата и не се разправяха. Самият полковник Ледесма имаше слава на твърд и неподкупен човек. А и наркотрафикантите бяха убили сина му, старши лейтенант. Това помагаше много.

— Би трябвало да се махнете оттам, шефке. Стоите на течение.

— Дявол да го вземе, Пинто — усмихна се тя на стрелеца. — Не се занасяй.

Беше нещо като странен сън, сякаш присъстваше на поредица от ситуации, които не се случваха на нея. Последните две седмици се редяха в паметта й като низ от строго обособени части. Нощта на последната операция. Тео Алхарафе, осъзнал липсата на бъдеще за себе си в сенките на каютата. Ектор Тапиа и Уили Ранхел, които я зяпаха изумени в един апартамент на хотел „Пуенте Романо“, докато излагаше решението и изискванията си: Кулиакан вместо федерален окръг Мексико — нещата да се правят както трябва или изобщо да не се правят. Подписване на поверителни документи с гаранции от двете страни, в присъствието на посланика на САЩ в Мадрид, на висш служител от испанското Министерство на правосъдието и на друг от Министерство на външните работи. А после, когато бе изгорила всички мостове зад гърба си, дългият полет над Атлантически океан, с технически наложително междинно кацане на писта в Маями. „Лиърджет“-ът, заобиколен от полицаи, лицето на Поте Галвес, което оставаше непроницаемо всеки път, когато погледите им се кръстосваха. Ще искат да ви убият през цялото време, предупреди Уили Ранхел. Вас, телохранителя ви и всеки, който диша наоколо. Така че опитайте да се пазите. Ранхел я придружи до Маями, като подготви всичко необходимо. Инструктира я относно това, което се очакваше от нея и това, което тя можеше да очаква. По-сетнешният момент — ако имаше такъв, — включваше тяхното съдействие през следващите пет години, за да може тя да се установи, където пожелае: Америка или Европа, нова самоличност, в това число американски паспорт, защита от страна на официалните власти или да бъде оставена да се оправя сама, ако предпочита. Когато тя отвърна, че по-сетнешните развития са си само нейна работа, благодаря все пак, мъжът се потърка по носа, сякаш поемаше грижата за това. В крайна сметка ДЕА изчисляваше, че Тереса Мендоса се е подсигурила с капитал, в швейцарски банки и в банка на Карибите, в размер между петдесет и сто милиона долара.

Продължи да гледа как вали дъждът зад прозорците. Кулиакан. В нощта на пристигането си, когато пристъпваше по стълбата край конвоя от военни и федерални агенти, очакващи я на пистата, Тереса беше видяла отдясно познатата жълта кула на старото летище. Тук все така си стояха дузини чесни и пайпъри, а отляво се виждаха новите, строящи се съоръжения. Джипът, в който се качиха с Поте Галвес, беше шевролет „Събърбън“ — блиндиран, с тъмни стъкла. Вътре бяха само тя, Поте и шофьорът, пуснал радиопредавателя на таблото на полицейска честота. Имаше сини, червени светлини, войници с каски, цивилни и облечени в тъмносиви униформи федерални агенти, въоръжени до зъби, на задната част на откритите камионетки и на отворените врати на „Събърбън“-ите, бейзболни шапки, наметала, проблясващи на дъжда, картечници насочени на всички страни, радиоантени, полюшващи се на завоите, вземани с пълна скорост сред воя на сирените. Дявол да го вземе. Кой би си помислил, казваше лицето на Поте Галвес, че ще се завърнем по този начин. Преминаха булевард „Салата“, поеха по „Либрамиенто Норте“ при бензиностанцията „Ел Вайе“. После дойде крайбрежният булевард, тополите и големите върби, по чиито клони дъждовната вода се стичаше към земята, светлините на града, познатите кътчета, мостът, тъмното корито на река Тамасула, кварталът „Чапултепек“. Тереса си мислеше, че ще усети нещо особено в сърцето си при завръщането си тук. Но откри, че в действителност няма голяма разлика между едно и друго място. Не чувстваше вълнение, нито страх. Докато пътуваха, тя и Поте Галвес се спогледаха на няколко пъти. Накрая Тереса го попита „За какво си мислиш, Пинто?“. Стрелецът не отговори веднага, гледаше навън, мустаците му изглеждаха така, сякаш някой бе цапнал с четка по лицето му, а когато минаваха покрай светлини, пръските вода по стъклата изпъстряха с още петна образа му. Ами, знаете ли, нищо особено, шефке, отвърна накрая. Само ми е странно. Каза го с равна интонация, с безизразно лице на индианец, на северняк. Седеше до нея на кожената седалка на „Събърбън“-а, много сериозен, с ръце, кръстосани на корема. И за първи път от онзи отдавнашен случай в онова мазе в „Нуева Андалусия“, той й се стори безпомощен. Не му дадоха да носи оръжие, макар че беше предвидено да разполага с такова в къщата за лична сигурност и на двамата, въпреки присъствието на федералните агенти в градината и военните, които бяха обкръжили периметъра на имението откъм улицата. От време на време стрелецът се обръщаше да хвърли бегъл поглед през прозореца на колата, припомняйки си едно или друго място. Не отронваше дума. Беше толкова мълчалив, колкото тогава в Марбеля, когато тя му каза да седне срещу нея и му обясни за какво заминаваше. За какво заминаваха. Не за да натопят някого, а за да накарат един гаден кучи син да си плати сметката, и то каква сметка. Само него и никого другиго. Поте остана известно време умислен. Кажи ми истината, какво мислиш, настоя тя. Трябва да зная, преди да ти позволя да ме придружиш при завръщането ми там. Ами, вижте, аз нямам мнение, беше отговорът му. И ви го казвам, или по-скоро не казвам, което не казвам, с цялото ми уважение. Навярно дори имам чувства, шефке. За какво да казвам „не“, щом си е „да“. Но това, което аз имам или нямам, си е моя работа. Защо не. На вас ви се струва добре да направите това или онова, правите го и няма мърдане. Вие само решете, аз съм с вас, няма начин. Ще ви придружа.

Махна се от прозореца и отиде да вземе цигара от масата. Пакетът „Фарос“ продължаваше да е до „Зиг-Зауер“-а и трите пълнителя с 9-милиметрови куршуми. В началото Тереса не беше свикнала с този пистолет и Поте Галвес прекара една сутрин да я учи, докато свикна да го разглобява и сглобява със затворени очи. Ако дойдат през нощта и патронът засече в цевта, шефке, по-добре да можете да се оправите, без да светвате. Сега стрелецът се приближи със запалена кибритена клечка, кимна леко с глава, когато тя му благодари и после отиде на мястото до прозореца, заемано досега от Тереса, да хвърли един поглед навън.

— Всичко е наред — каза тя, издишвайки дима.

Беше истинско удоволствие да пуши „Фарос“ след толкова години. Стрелецът сви рамене, давайки да се разбере, че в Кулиакан думата „наред“ е относителна. Сетне отиде в коридора и Тереса го чу да говори с един от федералните в къщата. Трима вътре, шест в градината, двадесет военни отвън, сменяха се на всеки дванадесет часа и държаха настрани журналистите и лошите, които в тези часове несъмнено обикаляха наоколо в очакване на удобен случай. Питам се, пресметна наум, колко ще даде за трупа ми депутатът и кандидат за сенатор на Синалоа дон Епифанио Варгас.

— Колко смяташ, че струваме, Пинто?

Отново се беше появил на вратата, с онзи вид на недодялан мечок, който придобиваше, когато се страхуваше, че прекалено се набива на очи. Външно спокоен, както обикновено. Но тя видя, че зад леко притворените клепачи, тъмните му недоверчиви очи не спираха да претеглят на кантар обстановката.

— Мен ме очистват гратис, шефке… Но вие се превърнахте в голяма хапка. Никой не би се рискувал, ако не е за сочна сума.

— Същите хора ли ще бъдат или ще дойдат отвън?

Мъжът изсумтя, набръчка чело и размърда мустаци.

— Предполагам, че отвън — каза той. — Наркобосовете и полицаите са еднакви, но не винаги, макар понякога да… Разбирате ли ме?

— Горе-долу.

— Това е самата истина. А измежду военните полковникът ми се струва най-свестният. Човек от класа… От тия, дето командват парада.

— Ще видим, нали?

— Ами така ще е много, ама много добре, господарке. Да видим най-сетне и да се бием.

Тереса се усмихна, като чу тези думи. Разбираше стрелеца. Очакването винаги се оказваше по-лошо от самия сблъсък, колкото и тежък да се окажеше той. Във всеки случай тя беше взела допълнителни мерки. Профилактично. Не беше неопитна хлапачка, страхуваше се и познаваше учителите си. Пътуването до Кулиакан беше предшествано от информационна кампания на съответните нива, включително и местната преса. Само Варгас, това беше девизът. Нито доносничество, нито предателство, нито клеветничество: решаване на личен въпрос, нещо като дуел, а останалите да се наслаждават на представлението. В безопасност. Нито едно име повече, нито една дата. Нищо. Само дон Епифанио, тя и призракът на Гуеро Давила, погълнат от пламъците в Еспинасо дел Диабло преди дванадесет години. Не ставаше дума за издайничество, а за строго ограничено, лично отмъщение. Това лесно можеше да се разбере в Синалоа, където на първото се гледаше с лошо око, а второто беше нещо обичайно, нормален начин за попълване на гробищата. Такова беше споразумението в хотел „Пуенте Романо“ и мексиканското правителство прие. Едно конкретно свидетелско показание и едно конкретно име. Нито Сесар Батман Гуемес, нито останалите босове, които в друго време бяха близки на Епифанио Варгас, трябваше да се чувстват застрашени. Очакваше се това да е успокоило достатъчно Батман и другите. Това увеличаваше и възможностите за оцеляване на Тереса и намаляваше фронтовете за покриване. В крайна сметка в хищното преследване на пари и в наркополитиката на Синалоа дон Епифанио беше някога, не толкова отдавна, съюзник, местен лидер, но също така конкурент и рано или късно враг. На мнозина щеше да им дойде добре, ако някой го извадеше от играта на толкова ниска цена.

Телефонът звънна. Поте Галвес грабна слушалката и после загледа Тереса, сякаш от другата страна бяха произнесли името на призрак. Но тя въобще не се изненада. От четири дни очакваше това обаждане. Беше дори закъсняло.

— Това е нередно, госпожо. Не съм упълномощен.

Полковник Едгар Ледесма стоеше прав на килима в хола, със скръстени на гърба ръце, с добре изгладена униформа, с лъснати ботуши, мокри от дъжда. Съвсем късата коса, подстригана по войнишки, му отиваше въпреки белите коси, увери се Тереса. Толкова възпитан, толкова стегнат. Напомняше й малко на онзи капитан от Гражданската полиция в Марбеля, преди много време, чието име беше забравила.

— Остават по-малко от двадесет и четири часа до момента, когато трябва да дадете показания в Главната Прокуратура.

Тереса седеше и пушеше, кръстосала крака в панталони от черна коприна. Гледаше го отдолу. Спокойно. Опитваше се да постави нещата на местата им.

— Нека обясня, полковник. Не съм тук в качеството на затворничка.

— Разбира се, че не.

— Ако приемам защитата ви, то е, защото желая да я приема. Но никой не може да ми попречи да отида, където пожелая… Такова беше споразумението.

Ледесма отпусна тежестта на тялото си върху единия ботуш, сетне върху другия. Сега гледаше към адвокат Гавирия, от Главната щатска прокуратура — неговата връзка с гражданската власт, занимаваща се със случая. Гавирия също стоеше прав, макар и малко по-далеч, зад гърба му стоеше Поте Галвес, облегнат на рамката на вратата, а адютантът на полковника — млад поручик, — надничаше над рамото му от коридора.

— Кажете на госпожата — помоли полковникът, — че това, за което моли, е невъзможно.

Гавирия се съгласи с Ледесма. Беше много слаб мъж, с приятна външност, грижливо облечен и избръснат. Тереса му хвърли бегъл поглед, очите й се плъзнаха по него, сякаш не го виждаше.

— Аз не моля за нищо, полковник — каза тя на военния. — Само ви съобщавам, че имам намерение да изляза този следобед оттук за час и половина. Имам среща в града… Вие можете да вземете предохранителни мерки или да не го направите.

Ледесма клатеше безпомощно глава.

— Федералните закони ми забраняват да движа войска из града. С хората, които държа отвън, вече сме на ръба на допустимото.

— А от своя страна гражданската власт… — подхвана Гавирия.

Тереса угаси цигарата в пепелника, така яростно, че се опари между ноктите.

— Вие, адвокате, не се тревожете. Ни най-малко. Ще изпълня задължението си към гражданската власт утре, както е предвидено, в точно определения час.

— Би трябвало да се вземе под внимание, че в правно отношение…

— Вижте. Хотел „Сан Маркос“ е тъпкан с адвокати, които ми струват цяло състояние — кимна към телефона — … на колко искате да се обадя?

— Може да е капан — възпротиви се полковникът.

— Да му се не види. Не думайте.

Ледесма прокара ръка по главата си. После направи няколко крачки из стаята, следен от изпълнените с тревога очи на Гавирия.

— Ще трябва да се допитам до началниците си.

— Допитайте се до когото искате — каза Тереса. — Но едно трябва да ви е ясно: ако не ме оставите да отида на срещата, ще го изтълкувам като задържане въпреки поетите от правителството ангажименти. А това разваля споразумението… И ви напомням, че в Мексико няма повдигнати обвинения срещу мен.

Полковникът я загледа втренчено. Хапеше устните си, сякаш някоя кожичка го дразнеше. Понечи да тръгне към вратата, но се спря по средата.

— Какво печелите, като рискувате по този начин?

Очевидно наистина искаше да разбере. Тереса изпъна кръстосаните си крака и приглади с ръце гънките на черния плат.

— Какво печеля или губя — отвърна тя — си е моя работа и не засяга вас.

После замълча. След миг чу как военният въздъхна хрипливо. После отново размени поглед с Гавирия.

— Ще помоля за инструкции — рече полковникът.

— Аз също — отбеляза чиновникът.

— Хайде. Искайте, каквото трябва да искате. Аз от своя страна настоявам една кола да ме чака пред вратата точно в седем часа. С това момче — посочи тя към Поте Галвес — вътре, добре въоръжено… Какво има около нея или над нея, полковник, си е ваша работа.

Каза го, като през цялото време гледаше Ледесма. Този път, прецени тя, мога да си позволя да се усмихна малко. Много се впечатляват, когато една жена се усмихва, докато им извива ръцете. Какво става, кученцето ми. За голям мъжкар ли се имаш?

* * *

Перата на чистачките метяха монотонно, дъждът чаткаше по покрива на колата като градушка. Когато федералният агент, който шофираше, зави наляво и подкара по булевард „Инсурхентес“, Поте Галвес, седнал на мястото до шофьора, погледна на едната и на другата страна и сложи ръце на автомата, който лежеше на коленете му. В единия джоб на якето си носеше радиостанция, включена на честотата на радиопредавателя на „Събърбън“-а и Тереса слушаше от мястото си на задната седалка гласовете на агентите и военните, участващи в операцията. Обект Едно и Обект Две, казваха те. Обект Едно беше тя. А с Обект Две щеше да се срещне съвсем скоро.

Беше ден, но сивото небе тъмнееше над улиците и някои магазини бяха включили осветлението. Дъждът умножаваше отблясъците от светлините на малкия конвой. „Събърбън“-ът и ескортът му — два додж Рама на федералните и три камионетки „Лобо“, пълни с войници, въоръжени с картечници — вдигаха водни струи сред кафеникавия порой, който изпълваше улиците и препускаше към Тамасула, преляла от корита и канали. Далеч в небето се виждаше черна ивица, очертаваща най-високите сгради на булеварда, а отдолу друга — червена, която сякаш се огъваше под тежестта на черната.

— Втори ешелон, шефке — каза Поте Галвес.

Чу се изщракване, докато той зареждаше автомата. Стрелецът погледна неспокойно, крадешком, към шофьора. Когато задминаваха, без да намаляват скоростта, Тереса видя, че ставаше дума за военен конвой. Войниците, с бойни каски, със заредени пушки R15 и М16 бяха принудили две полицейски коли да паркират встрани и наблюдаваха открито представителите на съдебната власт, намиращи се вътре. Очевидно полковник Ледесма не се предоверяваше. Освен това, след внимателно проучване на закона, забраняващ движението на войска из града, беше открил начин да прехвърли ръба на допустимото — в крайна сметка естественото състояние на един военен винаги граничи с готовност за обсада. Тереса забеляза още военни и федерални агенти, разположени под дърветата, разделящи двете посоки на движение на булеварда, и пътни полицаи, които отклоняваха колите към други улици. Точно там, между железопътните релси и големия циментов мастодонт на сградата на Държавната администрация, се намираше параклисът на свети Малверде. Изглеждаше по-малък, отколкото тя си го спомняше отпреди дванадесет години.

Спомени. Внезапно разбра, че през това дълго пътуване, между заминаването и завръщането, беше придобила увереност само за три неща относно живота и хората: че убиват, спомнят си и умират. Защото идва един момент, каза си тя, когато гледаш напред и виждаш единствено това, което е зад теб: трупове, които си оставил зад гърба си, докато си вървял. Сред тях е и твоят труп, но ти не го знаеш. Докато накрая го виждаш и вече знаеш.

Потърси себе си в сенките на параклиса, в тишината на пейката, отдясно на статуята на светеца, в червеникавия полумрак на свещите, горящи със слабо пропукване сред цветята и даровете, висящи по стените. Денят вече си отиваше много бързо, присветващите в червено и синьо светлини на една федерална кола осветяваха входа с все по-наситени отблясъци, докато вечерта тъмнееше в мръсносиво. Застанала пред свети Малверде, загледана в черната му, сякаш боядисана коса, бялото сако и кърпата на врата, тъмните очи и типично мексиканските мустаци, Тереса разтвори устни за молитва, както правеше преди време — „Нека Господ да благослови пътя ми и да ми помогне да се върна“. Но не можа да изрече никаква молитва. Навярно ще е светотатство, помисли си тя изведнъж. Може би не трябваше да определям срещата на това място. Вероятно времето ме е направило глупава и арогантна и вече е дошъл часът да си платя за това.

Последния път, когато беше тук, имаше и една друга жена, която я наблюдаваше от сенките. Сега я търсеше, но не я откриваше. Освен ако, реши тя, не се окаже, че аз съм другата или я нося в себе си, а момичето с уплашените очи, девойката, която бягаше със сак и „Добле Агила“ в ръка, се е превърнала в един от тези призраци, лутащи се зад мен, гледащи ме с обвиняващи, тъжни или безразлични очи. Навярно това е животът — дишаш, вървиш, движиш се, само за да погледнеш един ден назад и да се видиш така. Да се познаеш в собствените и чуждите смърти, следвали една след друга, на които те осъжда всеки, когото си срещнала по пътя си.

Пъхна ръце в джобовете на палтото — отдолу носеше пуловер, джинси, удобни ботуши с каучукови подметки — и извади пакета „Фарос“. Запали цигара на пламъка на една свещ на Малверде, и тогава силуетът на дон Епифанио Варгас се открои на фона на червените и сини отблясъци при вратата.

— Тересита. Колко време мина.

Почти същият си е, отбеляза тя. Висок, снажен. Беше закачил шлифера си на една кука до вратата. Тъмен костюм, отворена риза без вратовръзка, островърхи ботуши. С това лице, напомнящо на Педро Армендарис от старите филми. По мустаците и слепоочията имаше много бели коси, бръчките му бяха станали повече, беше понаедрял около кръста, може би. Но си беше същият.

— Едва те познах.

Пристъпи навътре в параклиса, след като се огледа боязливо. Гледаше втренчено Тереса, опитваше да я свърже с другата жена, която носеше в паметта си.

— Вие не сте се променили много — каза тя. — Понапълняли сте може би. И имате бели коси.

Беше седнала на пейката до статуята на Малверде и не помръдна, когато го видя да влиза.

— Носиш ли оръжие? — попита дон Епифанио Варгас.

— Не.

— Чудесно. Ония мръсници отвън ме претърсиха. И аз не нося.

Въздъхна леко, погледна свети Малверде, осветен от трепкащата светлина на свещите, после отново нея.

— Виждаш ли. Скоро направих седемдесет и четири години. Но не се оплаквам.

Дойде съвсем близо, изучаваше я внимателно отгоре. Тя не помръдна, издържайки погледа му.

— Струва ми се, че нещата ти са вървели добре, Тересита.

— И вашите не са вървели зле.

Дон Епифанио кимна бавно в знак на съгласие. Замислено. Сетне седна до нея. Седяха точно както последния път, с тази разлика, че тя не държеше „Добле Агила“ в ръцете си.

— Дванадесет години, нали? Ти и аз на същото място, с прословутия бележник на Гуеро…

Спря се, даваше й възможност да притури спомените си към неговите. Но Тереса мълчеше. След малко дон Епифанио извади хаванска пура от горния джоб на сакото си. Никога не съм си го представял, подхвана той, докато махаше лентата. Но отново спря, все едно току-що беше стигнал до заключението, че това, дето никога не си го е представял, няма никакво значение. Мисля, че всички те подценихме, рече накрая. Твоят човек, самият аз. Всички. Това за „твоя човек“ го каза по-тихо, сякаш се опитваше да го вмъкне незабелязано, между другото.

— Може би затова съм жива.

Мъжът разсъди върху думите й, докато поднасяше пламъка на запалката към пурата си.

— Това не е постоянно състояние, нито пък гарантирано — заключи той след първото всмукване. — Човек е жив, докато престане да бъде такъв.

И двамата попушиха известно време, без да се поглеждат. Нейната цигара беше почти свършила.

— Защо си се забъркала в това?

Дръпна за последен път от огънчето между пръстите си. После пусна угарката и я стъпка внимателно. Разбирате ли, отвърна тя, само за да оправя стари сметки. Сметки, повтори другият. После отново всмукна от хаванската пура и сподели мнението си: по-добре е тези сметки да си останат така, както са. Няма начин, каза Тереса, ако не ти дават да спиш спокойно.

— Ти не печелиш нищо — изтъкна дон Епифанио.

— Какво печеля си е моя работа.

В продължение на няколко мига слушаха пукота на свещите на олтара. Също и поривите на вятъра, който шибаше покрива на параклиса. Навън продължаваха да проблясват синьото и червеното на светлините от колата на федералните.

— Защо искаш да ме прецакаш?… Това всъщност означава да оправиш играта на моите противници.

Беше подбрал добър тон, призна пред себе си тя. Говореше почти с обич. Думите му не съдържаха упрек, а по-скоро болезнен въпрос. Предаденият кръстник. Нараненото приятелство. Никога не съм го имала за лош човек, помисли си тя. Често беше искрен и навярно продължава да е такъв.

— Не зная кои са противниците ви, нито пък ме интересува — отговори. — Вие накарахте да убият Гуеро. И Чино. Също и Бренда, и децата.

Щом ставаше дума за обич, нейната бе насочена натам. Дон Епифанио погледна огънчето на пурата и свъси вежди.

— Не зная какво са ти разказали. Във всеки случай, това е Синалоа… Ти си от тук и знаеш какви са правилата.

Правилата, изрече бавно Тереса, включват оправянето на сметки с този, който ти е длъжник. Замълча и чу дишането на мъжа, съсредоточен в думите й. А по-късно сте искали, добави тя, да убият и мен.

— Това е лъжа — дон Епифанио изглеждаше възмутен. — Ти беше тук, с мен. Защитих живота ти… Помогнах ти да избягаш.

— Говоря за по-късно. Когато се разкаяхте.

В нашия свят, аргументира се мъжът след кратък размисъл, отношенията са сложни. След като каза това, я загледа като човек, който очаква ефекта от успокоително. Във всеки случай, добави накрая, бих разбрал, ако искаш компенсации. Ти си момиче от Синалоа и аз уважавам това. Но да се замесваш с гринговците и пъзльовците, които искат да ме извадят от правителството…

— Вие не знаете с кого, по дяволите, се замесвам.

Каза го мрачно, с твърдост, която накара другия да замълчи замислено, с хаванската пура в уста и очи, притворени заради дима. Отблясъците от улицата го осветяваха ту в червени, ту в сини сенки.

— Кажи ми само едно. В нощта, когато се видяхме, ти беше чела бележника, нали?… Знаеше за Гуеро Давила… Въпреки това аз не си дадох сметка. Измами ме.

— Ставаше дума за живота ми.

— И защо да разравяме тези стари неща?

— Защото до сега не знаех, че вие сте поискали услуга от Батман Гуемес. А Гуеро беше моят мъж.

— Беше мръсно копеле от ДЕА.

— Може да е бил мръсно копеле и агент на ДЕА, но беше моят мъж.

Чу го да сподавя една планинска ругатня, докато се надигаше. Снажната му фигура сякаш изпълни малкото пространство на параклиса.

— Слушай — той погледна към статуята на Малверде, все едно призоваваше светеца покровител на наркотрафикантите за свидетел. — Аз винаги съм се държал добре. Бях кръстник и на двама ви. Ценях Гуеро, уважавах и теб. Той ме предаде и въпреки това аз спасих хубавичката ти кожа… Другото дойде много по-късно, когато твоят и моят живот поеха по различни пътища… Сега е минало време, вън съм от тази работа. Стар съм, имам дори внуци. Добре се справям с политиката, а в Сената ще имам възможност да върша нови неща. Това включва изгоди за Синалоа… Какво ще спечелиш, като ми навредиш? Да помогнеш на тези гринговци, които консумират половината от дрогата на света, докато решават кога наркобосът е добър и кога е лош, както им отърва? На тези, които зареждаха с наркотици антикомунистическите отряди във Виетнам, а после дойдоха да искат дрога от нас, мексиканците, за да плащат оръжието на контрите в Никарагуа?… Чуй, Тересита: тези, които те използват днес, ми помогнаха да спечеля купища долари с „Нортеня де Авиасион“, помогнаха ми още и да ги изпера в Панама… Кажи какво ти предлагат сега тия копелета… Имунитет?… Пари?

— Не става дума нито за едното, нито за другото. По-сложно е. По-трудно за обяснение.

Епифанио Варгас се беше обърнал отново да я погледне. Така, както бе застанал прав до олтара, светлината на свещите страшно състаряваше чертите му.

— Искаш ли да ти кажа — настоя той — кой в САЩ е решил да ме прецака?… Кой натиска най-много в ДЕА?… Един федерален прокурор, казва се Клейтън, свързан отблизо с Демократическата партия… И знаеш ли какъв беше, преди да го назначат за прокурор?… Адвокат на мексиканските и американските наркобосове и близък приятел на Ортис Калдерон, ръководителя на службата за прихващане на полети към мексиканския федерален съд, който сега живее в САЩ като свидетел под защита, след като прибра милиони долари… А от тази страна, тук, искат да ме съсипят същите, които преди търгуваха с гринговците и с мен: адвокати, съдии, политици, търсят да се презастраховат с изкупителна жертва… На тях ли желаеш да помогнеш, като ме предадеш?

Тереса не отговори. Мъжът я гледа известно време, после извърна безпомощно глава.

— Уморен съм, Тересита. Работих и се борих много в живота.

Вярно беше и тя го знаеше. Селянинът от Сантяго де лос Кабайерос беше газил с цървули сред зеления фасул. Никой нищо не му бе дал наготово.

— Аз също съм уморена.

Продължаваше да я гледа изпитателно, търсеше пролука, през която да проникне в мислите й.

— Няма оправяне тогава — заключи той.

— Струва ми се, че не.

Огънчето на хаванската пура проблясна до лицето на дон Епифанио.

— Дойдох да те видя — каза той и тонът вече беше различен, — да ти обясня всичко… Навярно ти го дължах, а може би не. Но дойдох, както го направих преди дванадесет години, когато имаше нужда от мен.

— Зная и съм ви благодарна. Вие никога не сте правили друго зло, освен това, което сте считали за неизбежно… Но всеки следва своя път.

Настана дълго мълчание. Дъждът продължаваше да трополи по покрива. Свети Малверде гледаше безучастно в празното пространство с изрисуваните си очи.

— Всичко това не гарантира нищо оттук навън — каза най-сетне Варгас. — И ти го знаеш. За четиринадесет или шестнадесет часа могат да се случат много неща…

— Въобще не ме интересува — отвърна Тереса. — Сега топката е у вас.

Дон Епифанио кимна утвърдително с глава, и повтори това за топката, сякаш тя добре беше обобщила състоянието на нещата. После вдигна ръце и ги отпусна надолу. Жестът бе изпълнен с безнадеждност.

— Трябваше да те убия в онази нощ — съжали той. — Точно тук.

Изрече го без вълнение в гласа, много спокойно и обективно. Тереса го гледаше от пейката, без да помръдва.

— Да, трябваше — каза спокойно тя. — Но не го направихте и сега си плащате. И вероятно имате право, че ви излиза солено. Всъщност става дума за Гуеро, за Гато Фиерос, за други мъже, които дори не познавате. Накрая вие плащате за всички. Аз също плащам.

— Ти си полудяла.

— Не. — Тереса се изправи сред отблясъците на вратата и червеникавата светлина на свещите… — Мъртва съм. Тересита Мендоса умря преди дванадесет години и дойдох да я погреба.

Подпря чело на запотеното стъкло на прозореца на втория етаж и почувства как влагата освежава кожата й. От прожекторите в градината водните порои блестяха и се превръщаха в милиони светли капки, които се разпадаха срещу светлината, сред клоните на дърветата, или искряха, задържали се по краищата на листата. Тереса държеше цигара в ръка, бутилката „Ерадура Репосадо“ беше на масата до чашата, пепелникът бе пълен, „Зиг-Зауер“-ът лежеше пред нея с три запасни пълнителя. От уредбата се носеше гласът на Хосе Алфредо: Тереса не знаеше дали беше някоя от песните, които Поте Галвес винаги поръчваше за нея, от касетките за колите и хотелите, или беше част от наследството в къщата:

Половината от чашата си оставих недопита,

За да следвам стъпките ти, не зная защо.

От часове беше така. Текила и музика. Спомени и настояще, лишено от бъдеще. Мария Бандитката. Животът ми си отива. Нощта на моята беда. Изпи половината чаша, която й оставаше и отново я напълни, преди да се върне на прозореца, като внимаваше светлината на стаята да не очертава твърде много силуета й. Намокри устни в текилата, докато припяваше думите на песента. Половината от съдбата ми я взе. Дано да ти послужи, не зная с кого.

— Всички си отидоха, шефке.

Обърна се бавно, внезапно почувства силен студ. Поте Галвес стоеше на вратата, по риза. Никога не се представяше пред нея така. Носеше радиостанция в ръка, револверът висеше в кожения калъф на колана, изглеждаше много сериозен. Смъртно сериозен. Потта залепваше ризата на пълния му торс.

— Как така всички?

Погледна я почти с упрек. За какво пита, щом е наясно. Всички означава всички, без вас и тук присъстващия. Това казваше стрелецът без думи.

— Федералните от ескорта — поясни накрая. — Къщата е празна.

— И къде отидоха?

Той не отговори. Само сви рамене. Тереса прочете останалото в очите му на недоверчив северняк. На Поте Галвес не му беше нужен радар, за да надуши мръсниците.

— Загаси светлината — рече тя.

Стаята потъна в мрак, осветявана единствено от светлината на коридора и прожекторите отвън. Стереоуредбата направи „цък“ и Хосе Алфредо замлъкна. Тереса се приближи до рамката на прозореца и хвърли един поглед навън. Далеч, зад голямата порта на входа, всичко изглеждаше спокойно: различаваха се войници и коли под големите улични лампи. В градината обаче не забеляза движение. Федералните агенти, които обикновено патрулираха, не се виждаха никакви.

— Кога беше смяната, Пинто?

— Преди петнадесет минути. Дойде нова група и другите си тръгнаха.

— Колко бяха?

— Както винаги: трима федерални в къщата и шест в градината.

— А радиовръзката?

Поте натисна два пъти бутона на радиостанцията и й я показа. Нито звук, господарке. Никой нищо не казва. Но ако желаете, можем да говорим с военните. Тереса поклати глава. Отиде до масата, взе „Зиг-Зауер“-а и пъхна трите резервни пълнителя в джобовете на панталона си, два в задните и един в предния десен джоб. Тежаха много.

— Забрави за тях. Твърде далеч са — зареди пистолета, щрак, щрак, едно олово в предкамерата и петнадесет в пълнителя, и го запаса на кръста си. — Освен това, може и да са се договорили.

— Ще хвърля едно око — каза стрелецът, — с ваше позволение.

Излезе от стаята, с револвера в едната ръка и с радиостанция в другата. В това време Тереса се приближи отново до прозореца. Наведе се внимателно, за да огледа градината. Всичко изглеждаше наред. За миг й се стори, че вижда две тъмни фигури да се движат между цветята, под големите мангови дървета. Нищо друго, а дори в това не беше сигурна.

Попипа дръжката на автоматичното оръжие. Един килограм стомана, олово и барут: не беше кой знае какво срещу това, което навярно й готвеха отвън. Махна седемте гривни от китката си, прибра в свободния джоб седемте сребърни обръча. Не беше подходящо да вдига шум, все едно носи звънче. От момента, когато Поте Галвес дойде да й съобщи какво става, умът й работеше самостоятелно. Цифри за и против, баланси. Възможното и невъзможното. Отново пресметна разстоянието, делящо къщата от главния вход и оградата, преповтори това, което през последните дни беше отбелязвала в паметта си: защитени и открити места, възможни пътища, капани, в които да избягва да попада. Толкова беше мислила за всичко това, което сега прехвърляше отново на ум, точка по точка, че нямаше време да почувства страх. Освен ако страхът тази нощ, не беше онова усещане за физическа беззащитност: уязвима плът и безкрайна самота.

Ситуацията.

Ставаше дума точно за това, увери се тя изведнъж. Всъщност бе дошла в Кулиакан не за да свидетелства срещу дон Епифанио Варгас, а за да може Поте Галвес да й каже „сами сме, шефке“, и да се почувства както сега, със „Зиг-Зауер“-а на кръста, готова да премине изпитанието. Готова да прекрачи през тъмната врата, която в продължение на дванадесет години беше пред очите й, крадеше съня й в мръсните и сиви зазорявания. И когато отново видя светлината на деня, помисли си тя, ако въобще я видя, всичко ще е различно. Или пък не.

Дръпна се от прозореца, отиде до масата и отпи за последен път от текилата. Половината от чашата си оставих недопита, мина й през ума. За после. Още се усмихваше на себе си, когато Поте Галвес се очерта в светлината на вратата. Носеше автомат, а на рамото си брезентова торба, с нещо тежко в нея. Тереса инстинктивно посегна към оръжието си, но се спря на половината път. Не и Пинто, каза си тя. Предпочитам да се обърна с гръб и да ме убие, отколкото да загубя доверието си в него и той да си даде сметка за това.

— Размърдайте се, шефке — каза стрелецът. — Заложили са ни капан, дето и на койот не слагат. Гадни педали.

— Федералните или военните?… Или и едните, и другите.

— Бих казал, че е работа на федералните, а другите гледат. Но всички знаят. Да поискам ли помощ по радиостанцията?

Тереса се засмя. Помощ от кого, рече тя. Ако всички са отишли да ядат такос, пълнени с телешки мозък, в кръчмата „Дуранго“. Поте Галвес остана загледан в нея, почеса се с дулото на автомата по слепоочието и накрая пусна една усмивка, едновременно слисана и жестока. Това е истината, господарке, каза той накрая, проумявайки. Ще направим, каквото можем. Рече това и двамата отново се спогледаха, сред светлината и сенките, така, както не се бяха се гледали никога досега. Тогава Тереса пак се разсмя, искрено, с широко отворени очи, вдишвайки дълбоко, а Поте Галвес кимна с глава като човек, който е разбрал добър виц. Това е Кулиакан, шефке, каза стрелецът, и колко хубаво, че така се заливате от смях. Да можеха да ви видят тези мръсници, преди да ги подпукаме, или те нас. Може би се смея от чист страх пред смъртта, каза тя. Или от страх да не ме боли, докато умирам. Той кимна отново и рече: ами като всички, шефке, вие какво си мислехте. Но да затриеш някого изисква време. И докато разберем ще умираме или не, можем само да убиваме други.

Да слушаш. Шумове, скърцания, потрепването на дъжда по стъклата и по покрива. Да не допуснеш пулсирането на сърцето, туптенето на кръвта и в най-фините вени, намиращи се във вътрешността на ушите, да заглушат всичко. Да пресметнеш всяка стъпка, всеки поглед. Стоенето неподвижно, с пресъхнала уста и напрежението, надигащо се болезнено по мускулите и от стомаха към гърдите, секвайки лекото дишане, което все още си позволяваш. Тежестта на „Зиг-Зауер“-а в дясната ръка, дланта, свита около дръжката. Косата, която отмахваш от лицето, защото лепне пред очите. Капката пот, която се търкулва от клепача, пари във вътрешния ъгъл на окото и накрая я попиваш на устните с върха на езика. Солена.

Очакването.

Ново изскърцване в коридора или по-вероятно на стълбите. Погледът на Поте Галвес от отсрещната врата, примирен, професионален. Отпуснал на колене измамната пълнота на тялото си, надничащ иззад рамката на вратата, с пушката нагласена за стрелба, с отмахнат приклад, за да му е по-удобна, заредена с пълнител за тридесет изстрела и друг, залепен със скоч за първия, по-долу, готов да бъде обърнат и сменен, щом първият се изпразни.

Нови скърцания. По стълбата.

Половината от чашата си, шепне Тереса беззвучно, оставих недопита. Чувства се празна отвътре и с бистро съзнание отвън. Няма нито разсъждения, нито мисли. Нищо, освен абсурдно повтарящият се рефрен на песента и сетивата, съсредоточени в тълкуване на шумовете и усещанията. Има една картина в дъното на коридора, над горната площадка на стълбата: черни расови жребци, галопиращи по зелена равнина. Най-отпред препуска един бял кон. Тереса брои конете: четири черни и един бял. Брои ги, както преброи дванадесетте греди на парапета откъм външната страна на стълбата, петте цвята на стъклописа на прозореца, отварящ се към градината, петте врати от тази страна на коридора, трите аплика по стените и лампата, висяща от тавана. Брои също на ум куршума в цевта, първия двоен изстрел, малко по-труден, и после останалите, които вече излизат сами, и така, един по един, четиридесет и петте куршума от резервните пълнители, тежащи в джобовете на джинсите й. Има за гърмене, макар че всичко зависи от това колко носят лошите. Във всеки случай, беше препоръката на Поте Галвес, по-добре да ги стреляме малко по малко, шефке. Без нерви и без бързане, стъпка по стъпка. Така има за по-дълго и се разхищава по-малко. А ако оловото свърши, псувай ги на майка, също боли.

Скърцанията са стъпки. Изкачват се.

Една глава се показва предпазливо на площадката. Черна коса, млад мъж. Торс, друга глава. Носят оръжието отпред, дула, движещи се в кръг в търсене на нещо, по което да стрелят. Тереса протяга ръка, поглежда крадешком Поте Галвес, спира дъха си, натиска спусъка. „Зиг-Зауер“-ът отскача и започва да бълва като гръмотевица, бум, бум, бум. Още преди да се чуе третият изстрел, всички звуци в коридора са погълнати от късите откоси на автомата на убиеца, таааака, таааака, таааака. Коридорът се изпълва с барутен дим. А сред дима се вижда как половината от гредите на стълбата се разпадат и стават на трески, таааака, таааака и двете глави изчезват. На долния етаж се чуват викове и шум от бягащи стъпки. В този момент Тереса спира да стреля и отклонява оръжието, защото Поте, с неподозирана пъргавина за тип с подобни размери, се надига и притичва наведен към стълбата. Таааака, таааака, таааака, прави отново автоматът по средата на пътя, а после той насочва дулото надолу, без да се цели, следва нов дълъг откос, той търси граната в торбата на рамото си, маха й предпазителя със зъби, както във филмите, хвърля я в празното пространство под стълбата, връща се с късо притичване, наведен, и се мята по корем на пода, докато отдолу се чува „бум-бууум“. Сред дим, шумотевица и вълна от горещ въздух, удрящ Тереса в лицето, всичко, което беше на стълбата, в това число и конете, отиде на майната си.

И Господ не можеше да го предвиди.

Сега внезапно угасва светлината в цялата къща. Тереса не знае дали това е добро или лошо. Тича до прозореца, гледа навън и се уверява, че и градината е потънала в мрак, единствените светлини са от улицата отвъд зида и решетките на главния вход. Притичва приведена обратно към вратата, блъска се в масата и събаря всичко от нея, текилата и цигарите отидоха по дяволите, заляга пак, подала наполовина лице и пистолета си. Празното пространство на стълбата е тъмна яма, леко осветена от отблясъка, проникващ през счупения стъклописван прозорец, водещ към градината.

— Как е моята господарка?

Поте шепне. Добре, отвръща тихо Тереса. Доста добре. Стрелецът не казва нищо повече. Отгатва го в полумрака, на три метра от нея, от другата страна на коридора. Пинто, мълви тя. Шибаната ти бяла риза се вижда от километър. Няма оправяне, отговаря той. Вече не е време за преобличане.

— Добре се справяте, шефке. Пазете мунициите.

Защо сега не изпитвам страх, пита се Тереса. На кого, по дяволите, си мисля, че се случва всичко това. Пипа челото си със суха, ледена ръка и стиска автоматичния пистолет с другата, влажна от пот. Нека някой ми каже коя от двете е моята.

— Кучите синове се връщат — прошепва Поте Галвес и насочва пушката.

Таааака. Таааака. Къси откоси като предишните, гилзите 7,62 калибър трещят, докато се сипят навред по земята, завихреният дим сред сенките щипе гърлото. Изстрели от автомата на стрелеца, изстрели от „Зиг-Зауер“-а, който Тереса държи здраво с две ръце, бум, бум, бум, и отваря уста, за да не се спукат тъпанчетата й от гърмежите. Цели се по посока на изстрелите. Куршумите идват откъм стълбата и летят със свистене — зааанг, зааанг — плющят зловещо в гипса на стените и дървото на вратите и вдигат оглушителен трясък от строшени стъкла, ако попаднат в прозорците от другата страна на коридора. Автоматичният пистолет спира изведнъж, клик, клак, повече не може да стреля, Тереса се обърква, докато разбере какво става и натиска копчето за изхвърляне на празния пълнител. Слага друг, този, който носеше в предния джоб на джинсите, освобождава затвора и един куршум отива в цевта. Кани се да стреля отново, но се въздържа, защото Поте е изнесъл половината си тяло от прикритието и нова негова граната се търкулва по коридора към стълбата. Този път избухването е страховито, бум-бууум, видяхте ли, копелета. Когато стрелецът става и тича приведен към празното пространство, с готова пушка, Тереса също се надига и тича до него. Заедно стигат до десния парапет, навеждат се, за да избълват още куршуми надолу, огънят от изстрелите осветява поне две фигури, проснати сред останките от стълбите.

Мамка му. Дробовете я болят от вдишването на барутния дим. Сдържа кашлицата колкото може. Не знае колко време е минало. Мъчи я жажда. Не я е страх.

— Колко муниции ви останаха, шефке?

— Малко.

— Дръжте.

В тъмнината, във въздуха, хваща двата пълнителя, които й хвърля Поте Галвес, третия го изпуска. Търси го опипом по земята и го слага в задния джоб.

— Никой ли няма да ни помогне, шефке?

— Не се занасяй.

— Военните са отвън… Полковникът изглеждаше почтен.

— Юрисдикцията му свършва до оградата откъм улицата. Трябва да стигнем дотам.

— Няма начин. Прекалено е далеч.

— Да. Прекалено е далеч.

Скърцане и стъпки. Хваща здраво пистолета и се прицелва в сенките, стиска зъби. Може би часът удари, мисли си. Но никой не се качва. Дявол да го вземе. Фалшива тревога.

И изведнъж — ето ги тук, а не ги бяха чули да се качват. Този път гранатата, идваща по пода е насочена към тях двамата. Поте Галвес успява да го забележи. Тереса се претъркулва навътре, покрива главата си с ръце, експлозията очертава вратата и осветява коридора, сякаш е ден. Оглушена, тя не проумява веднага, че далечният шум, който чува, са яростните откоси, изстрелвани от Поте Галвес. И аз би трябвало да направя нещо, мисли тя. Така че се надига, олюлявайки се от шока на взрива, стиска пистолета, пролазва до вратата, подпира една ръка на рамката, изправя се, излиза и започва да стреля слепешком, бум, бум, бум, гърмеж след гърмеж, докато шумът се усилва и става все по-ясен и близък. Внезапно се оказва срещу две черни сенки, идващи към нея сред оранжеви, сини и бели светкавици, бум, бум, бум, профучават куршуми, зааанг, и свистят в стените отвсякъде. Докато отзад, от лявата й страна, автоматът на Поте Галвес се присъединява към пукотевицата, таааака, таааака, този път не с кратки откоси, а с безкрайно дълги, копелета, чува го да крещи, копелета, и разбира, че нещо не е наред, че навярно са улучили него или нея, че може би тя самата умира в този момент, без да знае. Но дясната й ръка продължава да натиска спусъка, бум, бум, а щом стрелям, съм жива, мисли тя. Стрелям, значи съществувам.

С гръб, опрян в стената, Тереса слага последния пълнител в приклада на „Зиг-Зауер“-а. Учудена е, че няма и драскотина. Дъждът вали навън, в градината. Понякога чува Поте Галвес да стене през зъби.

— Ранен ли си, Пинто?

— Оплесках я здравата, шефке… Има някакво олово в мен.

— Боли ли?

— Адски. Защо да казвам „не“, щом си е „да“.

— Пинто.

— Да.

— Тук е напечено. Не искам да ни хванат без муниции, като зайци.

— Само кажете. Вие нареждате.

Верандата, решава тя. Издадена стряха с храсти отдолу, в другия край на коридора. Прозорецът, който се отваря отгоре не е проблем, защото вече няма и едно здраво стъкло в къщата. Ако стигнат дотам, ще могат да скочат в градината и после да си проправят път, или поне да опитат, към решетките на главния вход или към оградата и улицата. Дъждът може да им попречи, но и да им спаси живота. Възможно е и военните да ги обстрелват, но това е само още един риск. Отвън има журналисти, и хора, които гледат. Не е толкова лесно, колкото в къщата. Дон Епифанио Варгас може да купи много хора, но никой не може да купи всички.

— Можеш ли да се движиш, Пинто?

— Ами да, шефке. Мога.

— Идеята ми е прозорецът на коридора и после в градината.

— Както кажете.

Вече се е случвало веднъж, мисли Тереса. Случи се нещо подобно и Поте Галвес пак беше там.

— Пинто.

— Слушам.

— Колко гранати имаш?

— Една.

— Тогава давай.

Докато гранатата още се търкаля, те се втурват по коридора и взривът ги сварва точно до прозореца. Чувайки зад гърба си откосите от автоматичната пушка на стрелеца, Тереса прескача рамката, като се опитва да не се нарани в парчетата стъкла. Но щом се подпира на лявата ръка, стъклото се счупва. Усеща гъстата и топла течност да се стича по дланта й, докато се прехвърля навън и дъждът я блъска силно в лицето. Керемидите от стрехата скърцат под краката й. Запасва пистолета на кръста си, преди да се плъзне по мократа повърхност. Убива скоростта във водосточния улей по покрива. Сетне, след кратко колебание, скача.

Гази в калта, отново с пистолета в ръка. Поте Галвес се приземява до нея. Удар. Стон от болка.

— Тичай, Поте. Към оградата.

Няма време. Сноп от фенер ги търси трескаво из къщата и пукотевицата пак започва. Този път куршумите плющят и потъват в локвите. Тереса вдига „Зиг-Зауер“-а. Дано цялата тази свинщина да не го е запушила. Стреля методично, внимателно, без да си губи ума, заобикаля и пада по очи в калта. Изведнъж забелязва, че Поте Галвес не стреля. Обръща се към него и на далечната светлина от улицата го вижда, проснат до една колона на долната веранда, от другата страна.

— Съжалявам, шефке — чува го да шепне — … Този път ме надупчиха лошо.

— Къде?

— Точно в корема… И не зная дали е дъжд или кръв, но се лее с литри.

Тереса хапе покритите си с кал устни. Гледа светлините зад железните решетки на вратата, уличните лампи, които очертават палмовите и манговите дървета. Ще бъде трудно, убеждава се тя, да успее сама.

— А пушката?

— Ето я… Между вас и мен… Сложих й двоен пълнител, но я изпуснах, когато ме уцелиха.

Тереса се надига леко, за да види. Автоматът лежи на стъпалата на верандата. Откос от къщата я кара отново да се залепи за земята.

— Не я стигам.

— Знаете ли, наистина съжалявам.

Пак гледа към улицата. Има струпани хора до вратата, полицейски сирени. Някакъв глас казва нещо по мегафон, но не успява да го разбере. Между дърветата, вляво, чува шляпане в калта. Стъпки. Сянка. Някой се опитва да я заобиколи оттам. Надявам се, хрумва й внезапно, че тези мръсници нямат мерници за нощно виждане.

— Нужна ми е пушката — казва Тереса.

Поте Галвес не отговаря веднага. Сякаш премисля.

— Вече не мога да стрелям, шефке — казва накрая. — Нямам сили… Но мога да се опитам да ви я приближа.

— Не се занасяй. Ще те очистят, щом си подадеш муцуната.

— Вече не ми пука. Когато идва краят, просто идва и няма мърдане.

Нова сянка нагазва в калта сред дърветата. Времето лети, разбира Тереса. Още две минути и единственият изход вече няма да го има.

— Поте.

Тишина. Никога не го беше наричала така, по име.

— Слушам ви.

— Подай ми шибаната пушка.

Пак тишина. Барабаненето на дъжда в локвите и по листата на дърветата. После, в дъното, глухият глас на стрелеца.

— Беше чест за мен, шефке.

— За мен — също.

Това е песента за белия кон, Тереса чува как Потемкин Галвес затананиква. С тези думи в ушите, ръмжейки от ярост и отчаяние, тя стисва „Зиг-Зауер“-а, изправя се наполовина и започва да стреля към къщата, за да прикрие своя човек. Тогава нощта отново избухва в огнени зарева, оловото плющи по верандата и стъблата на дърветата. Вижда как тромавата фигура на стрелеца, очертана на този фон, се изправя сред проблясъците от изстрелите и идва с накуцване към нея, мъчително бавно, докато куршумите свистят отвсякъде и един след друг се удрят в тялото му, разкъсват го подобно на кукла, и накрая той рухва на колене върху пушката. И тогава вече мъртвият мъж, в последния спазъм на агонията, вдига оръжието за дулото и го запраща пред себе си, слепешком, в приблизителната посока, където преценява, че трябва да се намира Тереса. После се претъркулва по стъпалата и пада по очи в калта.

Тогава тя започва да крещи. Гадни кучи синове, вика тя, а воят се изтръгва от дълбините на съществото й. Изпразва остатъка от пълнителя към къщата, хвърля пистолета на земята, хваща автомата и се втурва да бяга, затъвайки в калта, към дърветата вляво, където преди малко беше видяла да се плъзват сенките. Ниските клони и храстите я бият в лицето и я заслепяват с ударите, мокри от дъжда.

Една сянка се очертава по-ясно от другите, тя издига пушката пред лицето си, къс откос, прикладът я удря при отката в брадичката, наранява я. Това вече е прекалено. Гърмежи отзад и отстрани, портата и оградата са по-близо отпреди, хора на осветената улица, мегафонът продължава да бълва неразбираеми думи. Сянката вече я няма. Докато притичва прегърбена, с нажежената пушка в ръце, Тереса вижда една сгушена фигура. Фигурата се движи, така че, без да се спира, тя насочва дулото на автомата, натиска здраво спусъка и пътьом му изстрелва един куршум. Не вярвам, че ще успея, мисли тя след затихването на изстрела и се привежда, колкото може. Не вярвам. Още гърмежи отзад и пукот около главата й, куршуми се стрелкат бързо, като оловни комари. Обръща се и натиска отново спусъка, пушката с гадния откат подскача, отблясъците от собствените й изстрели я ослепяват, докато сменя позицията, точно в момента, когато някой прави на решето мястото, където се бе намирала преди секунда. Пукни се, копеле. Друга сянка отпред. Тичащи стъпки отзад, откъм гърба й. Сянката и Тереса се стрелят в упор, толкова отблизо, че различава лицето на кратката светлина от изстрелите: мустаци, широко отворени очи, побелели устни. Почти го тласка с дулото на пушката и продължава напред, докато другият пада на колене сред храстите. Профучават нови куршуми, търсят я, тя се спъва, търкаля се по земята. Автоматичната пушка прави клик, клак. Тереса се хвърля по гръб в калта, пълзи така, дъждът се стича по лицето й, докато натиска ръчката, вади дългия, извит двоен пълнител, обръща го, молейки се да няма много кал в мунициите. Оръжието й тежи на корема. Последни тридесет куршуми, уверява се тя, и обира тези, които се показват от пълнителя, за да ги почисти. Зарежда го. Клак. Вкарва в цевта и стреля назад със силата на валяка. Клак, клак. Тогава, откъм вратата, която е близо, се разнася изпълнен с възхищение глас на войник или полицай.

— Хайде, скъпа наркотрафикантке!… Покажи им как умират в Синалоа!

Тереса гледа към портата, слисана. Не знае дали да проклина или да се смее. Вече никой не стреля. Надига се на колене, после се изправя. Плюе горчива кал, миришеща на метал и барут. Тича на зиг-заг между дърветата, но вдига прекалено много шум в калта. Зад гърба й отново се разнасят пукот и гърмежи. Струва й се, че вижда нови сенки, пробягващи покрай зида, но не е сигурна. Праща къс откос надясно, друг наляво, шепне „кучи синове“, тича още пет-шест метра и пак се спотайва. Дъждът се превръща в пара при съприкосновението си с пламтящото дуло на оръжието. Сега е достатъчно близо до оградата и решетката на вратата, за да се убеди, че тя е отворена, да различи хората там отвън, легнали и приклекнали зад колите и да чуе думите, повтарящи се по мегафона:

— Елате насам, госпожо Мендоса… Ние сме военни от Девета Зона… Ще ви защитим.

Можехте да ме защитите малко по-навътре, мисли тя. Защото ми остават двадесет метра и те са най-дългите в живота ми. Сигурна, че никога няма да ги премине, тя се изправя в дъжда, сбогува се поред с призраците, придружавали я толкова дълго. Сбогом и всичко най-хубаво, момчета. Трижди проклета Синалоа, казва си за финал. Нов откос отдясно и друг отляво. Стиска зъби и се втурва да тича, препъвайки се в калта. Пада уморена, или почти пада, но този път никой не стреля. Така че внезапно спира, смаяна, обръща се назад и вижда тъмната градина и в дъното потъналата в мрак къща. Дъждът бие в локвите пред краката й, а тя върви бавно към портата, с пушката в ръка, към хората, които я гледат оттам, войници с блестящи от водата дъждобрани, цивилни и униформени федерални агенти, коли със запалени фарове, телевизионни камери, хора, легнали на тротоарите под дъжда. Фотосветкавици.

— Хвърлете оръжието, госпожо.

Насочва очи към прожекторите, които я заслепяват, без да разбира какво й казват. Накрая вдига леко автомата, гледа го, сякаш е забравила, че е в ръката й. Много тежи. Цял тон. Така че го пуска на земята и отново тръгва. Да му се не види, казва си, докато преминава през портата. Уморена съм до смърт. Надявам се, че някой от тия кучи синове има цигара.

Епилог

Тереса Мендоса се яви в десет часа сутринта в главната прокуратура на съдебната палата на улица „Росалес“, затворена за преминаване от военни камионетки и войници в бойно снаряжение. Конвоят пристигна с бясна скорост сред вой на сирени, с проблясващи под дъжда светлини. Имаше въоръжени мъже по терасите на сградата, сиви униформи на федерални агенти и зелени на войниците, бариери на пресечките с улица „Морелос“ и с улица „Руби“. Историческият център приличаше на обсаден град. От входа на Свободния правен факултет, където имаше определено място за журналистите, я видяхме да слиза от блиндирания „Събърбън“ с тъмни стъкла и да се упътва под арката от ковано желязо на прокуратурата към вътрешния двор в неоколониален стил, с железни фенери и каменни колони. Аз бях с Хулио Бернал и Елмер Мендоса. Едва успяхме да я мернем за миг, озарена от светкавиците на фотографите, които щракаха с апаратите си, в късото разстояние между „Събърбън“-а и вратата, оградена от агенти и войници, под чадъра, с който я предпазваха от дъжда. Сериозна, елегантна, облечена в черно, тъмно палто, черна кожена чанта, лявата ръка превързана. Косата сресана назад, прибрана на опашка на тила, със сребърни обици.

— Ето една жена, която има топки — вметна Елмер.

Тя прекара вътре един час и петдесет минути, пред комисията, състояща се от съдебния прокурор на Синалоа, командващия на Деветата Зона, един помощник-главен прокурор на Републиката, пристигнал от федерален окръг Мексико, един местен депутат, един федерален депутат, един сенатор и един нотариус, изпълняващ функциите на секретар. И навярно, докато е заемала мястото си и е отговаряла на зададените й въпроси, е могла да види на масата пред себе си заглавията на сутрешните вестници в Кулиакан: „Сражение в Чапултепек“, „Четирима федерални агенти мъртви и трима ранени при защитата на свидетелка“, „Почина и един наемен убиец“. И друго, по-сензационно, с червени букви: „Наркотрафикантка се изнизва между капките“. По-късно ми казаха, че членовете на комисията, от самото начало се отнасяли с нея крайно почтително, дори главнокомандващият на Деветата Зона поднесъл извиненията си заради допуснатите грешки при подсигуряване на безопасността, а Тереса Мендоса го изслушала и се задоволила само да кимне леко с глава. Когато приключила с показанията си и всички станали прави, тя на свой ред също казала „благодаря, господа“, и се отправила към вратата. Политическата кариера на дон Епифанио Варгас била съсипана завинаги.

Видяхме я на улицата, когато си тръгваше. Премина арката и излезе навън, ескортирана от телохранители и военни. Светкавиците на фотоапаратите просветваха по бялата фасада, докато „Събърбън“-ът палеше и приближаваше бавно към нея. Тогава забелязах, че тя се спря и се озърна, сякаш търсеше нещо сред хората. Навярно нечие лице, или пък спомен. Сетне направи нещо странно: бръкна в чантата, порови вътре и извади нещо, хартийка или снимка, гледа го няколко мига. Бяхме твърде далеч, затова, разблъсквайки журналистите, минах напред с намерението да я видя отблизо, но един войник ми препречи пътя. Възможно е, помислих си аз, да е била старата половинка от снимка, която бях видял в ръцете й по време на срещата ни в „Чапултепек“. Ала от това разстояние се оказваше невъзможно да разбера.

Тогава тя го скъса. Каквото и да беше то, хартия или снимка, видях как го раздира на малки парченца и после го захвърли на мократа земя. „Събърбън“-ът застана между нея и нас и това беше последният път, когато я видях.

Онази вечер Хулио и Елмер ме заведоха в „Ла Байена“ — любимото заведение на Гуеро Давила, — поръчахме си три средни „Пасифико“ и слушахме на джубокса как „Лос Тигрес дел Норте“ пеят „Мъртва плът“. Тримата пиехме мълчаливо и виждахме други мълчаливи лица около себе си. Малко по-късно разбрах, че в онези дни Епифанио Варгас е загубил статута си на депутат и е прекарал известно време в затвора „Алмолоя“, докато се е очаквало разрешението за екстрадицията по искане на правителството на САЩ, екстрадиция, която главната прокуратура отказа след дълъг и скандален процес. Колкото до другите герои на тази история, всеки пое по своя път. Кметът Томас Пестаня продължава да направлява съдбините на Марбеля. И бившият комисар Нино Хуарес продължава да е началник на сигурността във веригата модни магазини, превърнала се в могъщо международно предприятие. Адвокат Еди Алварес навлиза в политиката в Гибралтар, където един негов зет е министър на икономиката и труда. А Олег Язиков можах да срещна малко по-късно, по време на краткия престой на руснака в затвора „Алкала-Меко“ заради някакъв объркан въпрос с украински емигранти и контрабанда на оръжие. Държа се изненадващо любезно, разказа за старата си приятелка с малко задръжки и много обич, сподели някои интересни неща, които в последния момент успях да включа в тази история.

За Тереса Мендоса не се чу нищо повече. Някои уверяват, че сменила самоличността и лицето си и че живее в САЩ. Във Флорида, така разправят. Или в Калифорния. Други твърдят, че се е върнала в Европа, с дъщеря си или сина си, ако е родила въобще. Споменават се Париж, Майорка, Тоскана, но в действителност никой нищо не знае. Колкото до мен, през онзи последен ден пред бутилката бира в „Ла Байена“ в Кулиакан, докато слушах песните от джубокса сред мустакатата и мълчалива клиентела, съжалих, че нямам талант да обобщя всичко в три минути музика и думи. Моето щеше да е песен за наркотрафиканти, отпечатана на повече от петстотин страници — каква утеха. Всеки прави, каквото може. Но бях убеден, че някъде, близо до нас, някой вече композираше песента, която скоро щеше да обходи Синалоа и цяло Мексико, изпълнявана от „Лос Тигрес“ или „Лос Туканес“ или някоя друга легендарна група. Песен, която тези груби на външен вид мъже, с големи мустаци, карирани ризи, бейзболни шапки и джинси, седящи в кръчмата около Хулио, Елмер и мен, може би на същата маса, където е седял Гуеро Давила, ще слушат вглъбени, когато тя прозвучи по джубокса, всеки с половинлитрова бира „Пасифико“ в ръка, и ще одобряват мълчаливо. Историята на Кралицата на Юга. Песента за Тереса Мендоса.

Ла Навата, май 2002 г.

Благодарности

Има сложни романи, които дължат много на мнозина. Освен помощта на Сесар Батман Гуемес, Елмер Мендоса и Хулио Бернал — мои побратими от Кулиакан, Синалоа, — „Кралицата на Юга“ стана реалност и благодарение на приятелството на най-добрия пилот на хеликоптер на света: Хавиер Колядо, на борда на чийто ВО-105 излизах много пъти на нощен лов в преследване на моторници в Протока. На Чема Бесейро, капитан на катер III на Митническата охрана, дължа детайлното пресъздаване на последното пътуване на Сантяго Фистера, в това число и историята на скалата на Леон. Дължа благодарност на Патси О’Брайън за точните й спомени от затвора, на Пепе Кабрера, Мануел Сеспедес, Хосе Бедмар, Хосе Луис Домингес Ибора, Хулио Верду и Аурелио Кармона за техническата помощ, на Сеалтел Алатристе за щедрото приятелство, на Оскар Лобато, Еди Кампельо, Рене Делгадо, Мигел Тамайо и Херман Дееса, на моите издателки Амайа Елескано и Марисол Шулц за ентусиазма, на Мария Хосе Прада за несломимия интелект, достоен за Шерлок Холмс, и на винаги вярната Ана Лайънс, вездесъща като ангел-пазител. Не бива да забравям и Сара Велес, която даде лицето си за полицейското досие и младежката снимка на сънародничката си Тереса Мендоса. С изключение на някои цитирани по-горе имена, които се появяват с действителната си самоличност в романа, останалото — лица, адреси, фирми, плавателни съдове, места, — е измислица или е използвано със свободата, която е привилегия на романиста. Що се отнася до имената на другите, които по очевидни причини не могат да бъдат споменати тук, те знаят кои са — авторът им дължи много, много им дължи и тази история.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.